© 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3808-6

ISBN PDF: 978-973-46-3809-3

ISBN print: 978-973-46-3641-9

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © iStockphoto.com/Hsin-We Hsu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ROBERT M. PIRSIG s-a născut în 1928, la Minneapolis. Are trei copii, rodul a două căsătorii, şi un IQ de 170, datorită căruia intră la universitate la numai cincisprezece ani. Studiază filosofia, îşi continuă studiile în Benares, dar înainte de aceasta, în 1946, se înrolează în armată şi luptă în războiul din Coreea. Zen şi arta reparării motocicletei, celebrul său roman filosofic, a intrat în Guinness Book of Records ca fiind cel mai răsunător bestseller cu cele mai multe respingeri de publicare primite din partea editurilor: 121. Zen şi arta reparării motocicletei a vîndut pînă în prezent mai bine de 5.000.000 de exemplare. În 1991, cînd primeşte o bursă Guggenheim, Pirsig îşi definitivează al doilea roman: Lila: An Inquiry into Morals, încă netradus în limba română.

Familiei mele

Nota autorului

Cele ce urmează se sprijină pe lucruri petrecute în realitate. Deşi multe dintre ele au fost schimbate, pentru scopuri retorice, lucrurile relatate trebuie privite, în principiu, ca reale. Nu ar trebui, cu toate acestea, să fie asociate cu informaţii privitoare la practica ortodoxă a budismului Zen. Cartea, de altfel, nu este foarte precisă nici în privinţa motocicletelor.

Şi ce e bine, Phaidros, şi ce nu e bine – trebuie oare să întrebăm pe cineva despre lucrurile acestea?

Introducere

Presupun că orice scriitor visează la succesul pe care îl are Zen şi arta reparării motocicletei din 1974, când a apărut prima ediţie – cronici elogioase, milioane de exemplare vândute în douăzeci şi şapte de limbi, descriere în presă drept „cea mai citită carte de filosofie din toate timpurile“¹.

La începutul anilor ’70, când a fost scrisă, aveam şi visurile acelea, sigur că da, însă nu m-am lăsat pradă lor şi nici nu le-am exprimat public de teamă că vor fi interpretate ca megalomanie şi ca o recădere în boala psihică de care suferisem înainte. Visurile sunt acum realitate şi nu trebuie să-mi mai fac griji în privinţa asta.

Dar, mai degrabă decât să readuc în discuţie un succes cunoscut de toată lumea, ar fi mai nimerit acum să scriu despre erorile cărţii şi poate să ajut la corectarea lor. Sunt două care ies în evidenţă – una minoră şi alta majoră.

Cea minoră este că Phaidros nu înseamnă „lup“ în greacă. E o greşeală, în partea a patra, iscată de experienţa reală pe care am avut-o ca student la Universitatea din Chicago, în 1960. Profesorul a spus atunci că lui Platon îi plăcea să folosească, pentru personajele sale, nume ce sugerau natura personalităţii lor, iar în Phaidros comparaţia a fost făcută cu un lup. Profesorul respectiv, pe nume Lamm sau Lamb, s-a uitat la mine într-un fel care parcă sugera că mi se potrivea titulatura de lup. Eram un marginal interesat mai degrabă să atace ce i se preda decât să înveţe. Mintea mea hiperactivă a reţinut asta drept relaţia definitivă cu şcoala şi a strecurat-o în carte. Însă personajul asemănat de Platon cu lupul era nu Phaidros, ci Lycias (Lysias), nume similar, în greacă, cu lykos, lup. După cum mi-au arătat în numeroase rânduri cititorii, phaidros înseamnă de fapt „strălucitor“, „radios“. Am avut noroc. Putea să însemne ceva mult mai rău.

A doua eroare e cu mult mai gravă, fiindcă a întunecat înţelesul fundamental al cărţii. Multă lume a observat că sfârşitul nu prea limpezeşte lucrurile, că lipseşte ceva. Unii i-au zis „final hollywoodian“, un final care umbreşte integritatea artistică a cărţii. Au dreptate, dar asta nu fiindcă s-a intenţionat un asemenea final hollywoodian. E pentru că s-a avut în vedere un sfârşit mult diferit, dar care nu a fost suficient de clar. În finalul aşa cum a fost intenţionat, nu naratorul triumfă asupra răufăcătorului Phaidros. Un Phaidros onorabil triumfă asupra naratorului care l-a pus mereu într-o lumină proastă. În ediţia nouă, acest lucru a fost clarificat prin folosirea unui font fără serife² pentru vocea lui Phaidros.

Ca să dezvolt, daţi-mi voie să mă întorc în trecut, la un seminar de scriere creativă ce se ţinea în după-amiezile de iarnă de la începutul anilor 1950 la Universitatea din Minnesota. Profesorul era Allen Tate, distins poet şi critic literar. Subiectul nostru, la multe întâlniri, a fost lucrarea lui Henry James, O coardă prea întinsă, în care o guvernantă încearcă să-şi apere cei doi protejaţi de o prezenţă fantomatică, dar în cele din urmă eşuează şi respectivii sunt ucişi. Eram cu totul convins că nu-i vorba despre altceva decât o poveste cu fantome ca toate celelalte, însă Tate a zis nu, Henry James a avut în vedere mai mult de-atât. Guvernanta nu este eroina povestirii. E o răufăcătoare. Nu fantoma ucide copiii, ci credinţa isterică a guvernantei că există o fantomă. La început nu mi-a venit să cred, dar am recitit povestirea şi am văzut că Tate avea dreptate. O poţi interpreta şi aşa.

Cum de nu-mi dădusem seama?

Tate a explicat că James a reuşit să obţină acest efect magic prin folosirea naratorului la persoana întâi. Ne-a zis că persoana întâi este cea mai dificilă formă, fiindcă scriitorul e închis în capul naratorului şi nu poate ieşi. Nu poate spune „în acest timp, la fermă“ ca formulă de tranziţie spre alt subiect, fiindcă e întemniţat pentru totdeauna înăuntrul naratorului. Dar aşa e şi cititorul! Şi asta dă tărie naraţiunii la persoana întâi. Cititorul nu vede că guvernanta e răufăcătoarea, fiindcă cititorul nu vede decât ce vede şi guvernanta.

Să ne întoarcem acum la Zen şi arta reparării motocicletei şi să notăm similitudinile. Avem un narator a cărui relatare nu poate fi părăsită. Se referă la un spirit rău pe nume Phaidros, dar puteţi şti că spiritul e rău doar pentru că aşa vă spune naratorul. Pe parcursul poveştii, Phaidros apare în visele naratorului într-un asemenea fel, încât începi să vezi nu numai că naratorul îl vânează pe Phaidros ca să-l distrugă, dar şi că Phaidros îl urmăreşte pe narator cu aceeaşi intenţie. Cine va câştiga?

Avem de-a face aici cu o personalitate disociată: două minţi care se luptă pentru acelaşi trup, o afecţiune ce a inspirat înţelesul originar al termenului „schizofrenie“. Aceste două minţi au raportări diferite la ceea ce este important în viaţă.

Naratorul e, în principal, o persoană dominată de valori sociale. Cum spune la început, „N-am mai avut o idee nouă de ani întregi“. Nu-şi deapănă niciodată povestea decât în feluri calculate să vă facă să-l plăceţi. Gândurile cele mai intime le va împărtăşi cu voi, dar nu cu John, cu Sylvia, Chris sau cu soţii DeWeese. Nu vrea, mai ales, să fie izolat de tine – cititorul – sau de societatea din jur. Menţine cu grijă o poziţie între graniţele normale ale societăţii care-l înconjoară fiindcă a văzut ce s-a întâmplat cu Phaidros, care n-a făcut asta. Şi-a învăţat lecţia. Gata cu terapia de şoc. Abia la un moment dat naratorul îşi mărturiseşte secretul: că e un eretic felicitat de toţi pentru a-şi fi salvat sufletul, dar care ştie, în sinea lui, că nu şi-a salvat decât pielea.

Mai există doar alte două personaje care ştiu sau simt asta. Chris este unul. E zdruncinat de nedumerire şi durere când îl caută pe tatăl pe care şi-l aminteşte şi pe care-l iubeşte, dar nu-l mai poate găsi. Phaidros e celălalt. Ştie prea bine ce are de gând naratorul şi-l dispreţuieşte pentru asta.

Din perspectiva lui Phaidros, naratorul e un vândut, un laş care a abandonat adevărul pentru popularitate şi acceptare socială în rândul psihiatrilor, familiei, angajatorilor şi cunoştinţelor. El vede că naratorul nu mai vrea să fie onest, ci doar un membru acceptat al comunităţii, care pleacă spinarea, urmând să ducă o viaţă comodă, de adaptat.

Phaidros a fost călăuzit de valori intelectuale. Nu a dat doi bani pe cine-l place şi cine nu. Şi-a urmat neabătut ţelul de căutare a unui adevăr pe care-l simţea ca fiind de o copleşitoare importanţă pentru lume. Lumea n-a avut habar de ce se străduia să facă el şi a încercat să-l ucidă pentru agitaţia provocată. Acum a ajuns să fie distrus social – redus la tăcere. Dar reziduurile lucrurilor pe care le-a ştiut cândva mai persistă în creierul naratorului, constituind astfel sursa conflictului.

La sfârşit, zbaterea lui Chris îl eliberează pe Phaidros. Când Chris întreabă „Chiar ai fost nebun?“ şi răspunsul este „Nu“, Phaidros e cel care răspunde şi nu naratorul. Şi când Chris spune „Ştiam eu“, înţelege totodată că, pentru prima dată în toată călătoria, vorbeşte cu tatăl cel de mult pierdut. Tensiunea s-a spulberat. Au învins. Naratorul se destramă şi dispare. „O să fie mai bine de-acum“, zice Phaidros. „Poţi, cumva, să te prinzi de chestia asta“.

Dacă vreţi să ştiţi mai multe despre adevăratul Phaidros, care nu-i deloc o stafie răutăcioasă, ci mai degrabă un hiperintelectual manierat, vă recomand Lila – o continuare pe care prea puţini au înţeles-o cum se cuvine. Vă mai recomand şi www.moq.org, pe internet, un grup ce se numără printre puţinii oameni care o înţeleg.

1. London Telegraph şi Radio BBC (n.tr.).

2. Serifele sunt „picioruşele“ sau prelungirile literelor (n.r.).

Zen şi arta reparării motocicletei

Partea întâi

1

Îmi văd ceasul fără să iau mâna de pe ghidonul stâng al motorului, văd că este opt treizeci dimineaţa. Vântul, chiar şi la nouăzeci de kilometri pe oră, e cald şi umed. Când la opt şi jumătate e aşa de încins şi jilav, mă întreb cum o să fie oare după-amiază.

Vântul suflă duhori pestilenţiale, de la smârcurile de lângă şosea. Suntem într-o zonă a Câmpiilor Centrale, înţesată de terenuri unde se vânează raţe, îndreptându-ne spre nord-vest, din Minneapolis, către cele două Dakote. Autostrada e de fapt o bătrână bandă dublă de beton, fără prea mult trafic de când o altă autostradă paralelă, cu patru benzi, a fost dată în folosinţă acum câţiva ani. Când trecem pe lângă câte o mlaştină, aerul se răcoreşte deodată, apoi, după ce-o depăşim, se încălzeşte la loc.

Mă bucur că străbat locurile. E un fel de nicăieri, faimos pentru absolut nimic şi atrăgător tocmai din cauza asta. Orice încordare dispare când străbaţi şosele vechi ca asta. Ne hurducăm pe cimentul crăpat, prin papură, porţiuni cu iarbă, apoi iar papură şi ierburi de baltă. Ici şi colo e câte un ochi de apă şi, dacă te uiţi atent, la marginea păpurişului poţi vedea raţe sălbatice. Şi ţestoase… Şi uite şi-o mierlă cu aripi roşii.

Îl pocnesc pe Chris peste genunchi şi i-o arăt.

— Ce! răcneşte.

— Mierlă!

N-aud ce zice.

— Ce? răcnesc la rându-mi.

Mă apucă de cască, din spate, şi îmi urlă în ureche:

— Am văzut o groază din astea, tată!

— Aha! urlu şi eu.

Apoi dau din cap. La unsprezece ani nu te impresionează prea mult mierlele cu aripi roşii.

Trebuie să fii mai în vârstă pentru aşa ceva. Pentru mine se combină cu amintiri pe care el nu le are. Dimineţi reci, cu mult timp în urmă, când buruienile erau cafenii şi papura se unduia în vântul dinspre nord-vest. Mirosul pestilenţial venea atunci de la mâzga ce ni se lipise de cizmele pescăreşti în vreme ce aşteptam să se ridice soarele şi să înceapă sezonul la raţe. Sau ierni când ochiurile de apă erau îngheţate cu totul şi moarte şi puteam păşi peste gheaţă şi zăpadă, prin păpurişul mort, fără să văd decât văzduh cenuşiu, chestii neînsufleţite şi frig. Mierlele erau plecate. Dar acum, în iulie, au revenit şi totul musteşte de viaţă, fiecare palmă de pământ zumzăie, ţiuie, ciripeşte şi bâzâie, o comunitate întreagă, cu un milion de fiinţe vii care-şi duc vieţile într-un soi de continuum benign.

Când străbaţi drumurile pe motocicletă, vezi lucrurile într-un fel cu totul diferit de oricare altul. În maşină te afli mereu într-o îngrăditură şi, fiindcă eşti obişnuit cu asta, nu-ţi dai seama că ceea ce vezi prin geamuri aduce mai mult cu televiziunea. Eşti un observator pasiv şi totul trece pe lângă tine, mişcându-se plicticos într-un cadru.

Pe motor s-a zis cu cadrul. Eşti în contact complet cu toate. Eşti în scenă, nu doar o priveşti, şi starea asta de prezenţă e copleşitoare. Cimentul fâşâitor, la douăzeci de centimetri sub picior, e adevărata chestie, aceeaşi pe care calci, e chiar acolo, înceţoşat în aşa măsură, că nu-ţi poţi concentra privirea pe el, totuşi poţi pune piciorul pe el să-l atingi şi întreaga chestie, întreaga experienţă, nu e dată niciodată deoparte din conştiinţa imediată.

Chris şi cu mine călătorim spre Montana cu nişte prieteni, care ne-au luat-o înainte pe drum, şi poate o să mergem chiar mai departe de-atât. Câmpiile sunt intenţionat infinite, mai mult ca să călătoreşti decât să ajungi undeva. Suntem în vacanţă, nu ne grăbim. Rutele secundare sunt de preferat. Drumurile districtuale pavate sunt cele mai bune, drumurile naţionale vin după ele. Autostrăzile sunt cele mai rele. Vrem să mergem bine şi repede, dar pentru noi accentul cade acum pe „bine“ mai mult decât pe „repede“. Când schimbi accentul în felul ăsta, se modifică întreaga abordare. Serpentinele deluroase sunt lungi când e vorba de secunde, dar mult mai plăcute pe motor, unde te laşi pe-o parte la curbe şi nu eşti zgâlţâit încoace şi-ncolo ca într-un habitaclu. Şoselele cu trafic puţin sunt mai plăcute, dar şi mai sigure. Drumurile lipsite de magazinaşe pe margine şi de panouri cu reclame sunt şi mai bune, drumuri pe unde tufele, pajiştile şi livezile îţi vin până aproape de umăr, unde copiii îţi fac din mână când treci şi oamenii se uită de pe verandă să vadă cine-i, unde când te opreşti ca să ceri informaţii sau îndrumări, răspunsul tinde să fie mai lung decât ai vrea, unde lumea întreabă de unde eşti de fel şi de câtă vreme ai pornit la drum.

Au trecut ceva ani de când soţia mea, eu şi prietenii noştri ne-am apucat să străbatem drumurile astea. Mergeam pe ele când şi când pentru variaţie sau ca să scurtăm traseul spre vreo autostradă principală, iar de fiecare dată peisajul era grandios şi ieşeam de pe drum simţindu-ne relaxaţi şi voioşi. Am tot făcut-o, iar şi iar, până ne-am dat seama de ceva ce-ar fi trebuit să ne sară în ochi: drumurile astea sunt cu adevărat diferite de cele principale. Întregul ritm al vieţii şi personalităţile celor care locuiesc de-a lungul lor sunt diferite. Nu se duc nicăieri. Nu-s prea ocupaţi ca să fie amabili. Existenţa şi noutatea lucrurilor le sunt cunoscute. Ceilalţi, cei care s-au mutat la oraş cu ani în urmă şi progeniturile lor pierdute, le-au uitat cu totul. Descoperirea asta a fost epocală.

M-am tot întrebat ce ne-a împiedicat, atâta vreme, să ne prindem cum stau lucrurile. Vedeam totul şi parcă nu vedeam. Sau, mai degrabă, eram antrenaţi să nu vedem. Limitaţi, probabil, de gândul că adevărata acţiune avea loc în metropole şi că restul nu era decât întindere de pământ plictisitor şi pustiu. Un lucru uimitor de-a dreptul. Adevărul îţi bate la uşă, însă îi spui: „Pleacă de-aici, eu caut adevărul“ şi se duce. Incredibil.

Dar după ce-am priceput cum stau lucrurile, fireşte, nimic nu ne-a mai ţinut departe de drumurile acelea: sfârşituri de săptămână, după-amiezi, vacanţe. Am ajuns devotaţi mersului cu motocicleta pe şosele secundare şi am descoperit că există lucruri care se învaţă cu timpul.

Am învăţat, de pildă, cum să le ochim pe cele ca lumea pe hartă. Dacă linia şerpuieşte, drumul e bun. Asta înseamnă că-s dealuri. Dacă pare a fi calea principală de acces către un oraş sau o metropolă, e rău. Cele mai bune leagă mereu nicăieriul de nicăieri şi au o alternativă care te duce acolo mai iute. Dacă porneşti spre nord-est dintr-un oraş mare, niciodată să nu te depărtezi în linie dreaptă de el. Ieşi, apoi coteşti spre nord, după aceea spre est, apoi iar spre nord şi îndată o să dai într-o şosea secundară pe care o ştiu doar localnicii.

Chestia de căpătâi e să nu te rătăceşti. De vreme ce doar localnicii folosesc drumurile astea şi le ştiu ca pe buzunarele lor, nimeni nu se plânge dacă nu sunt indicatoare la răscruci. Şi foarte adesea se întâmplă să nu fie. Iar când sunt, de obicei au forma unor panouri mici, pierdute prin buruieni şi atâta tot. Pe drumurile de ţară indicatoarele nu te trag de mânecă. Dacă ratezi indicatorul din bălării, e problema ta, nu a lor. Pe lângă asta, descoperi că harta autostrăzii e deseori imprecisă când vine vorba de drumuri lăturalnice. Iar din când în când te trezeşti că „drumul tău de ţară“ te scoate la o potecă, ce se face cărăruie şi-apoi dă într-o păşune şi se opreşte ori te scoate în curtea din spate a vreunei ferme.

Navigăm deci mai mult pe ghicite, deducând drumul din indiciile pe care le găsim. Ţin în buzunar o busolă pentru zilele noroase, când soarele nu indică direcţia, şi mi-am fixat harta într-un suport special, deasupra rezervorului; aşa pot număra kilometrii de la ultima intersecţie şi ştiu după ce să mă uit. Cu sculele astea şi fără presiunea de-a „ajunge undeva“, ne descurcăm de minune şi e ca şi cum aproape am avea America doar pentru noi.

De Ziua Muncii şi Ziua Comemorării¹ umblăm kilometri întregi pe drumurile astea fără să vedem vreun alt vehicul, după care ne intersectăm cu o autostradă federală şi ne uităm la maşinile înghesuite bară la bară, întinse până la linia orizontului. Feţe mânioase înăuntru. Copilaşi bocind pe bancheta din spate. Îmi doresc să le pot spune ceva, dar mă privesc posomorâţi şi par să fie grăbiţi, aşa că nu mai apuc…

De o mie de ori am văzut mlaştinile astea şi totuşi, de fiecare dată, mi se par noi-nouţe. Ar fi greşit să le spunem benigne. Le-ai putea la fel de bine numi crude şi nepăsătoare, sunt toate chestiile astea, dar realitatea lor e mai presus de jumătăţi de măsură. Uite! Un stol imens de mierle cu aripi roşii se ridică din cuiburile de prin păpuriş, speriate de zgomotul făcut de noi. Iarăşi îi dau o palmă peste genunchi lui Chris… apoi îmi amintesc că a mai văzut asta.

— Ce-i? răcneşte din nou.

— Nimic.

— Haide, ce-i?

— Verificam doar dacă mai eşti aici, răcnesc şi eu, apoi nu mai spunem nimic.

Dacă nu cumva îţi place să-ţi spargi bojocii răcnind, nu prea poţi purta conversaţii grozave pe o motocicletă în mişcare. În schimb, îţi petreci timpul băgând de seamă lucrurile care te înconjoară şi meditând asupra lor. Asupra celor văzute şi auzite, asupra stării vremii şi a lucrurilor de care-ţi aminteşti. Te gândeşti la maşinăria care te poartă şi la peisajul rural în care te afli, te gândeşti la tot felul de chestii, pe îndelete şi profund, fără să te zoreşti şi fără să simţi că pierzi timpul.

Mi-ar plăcea să folosesc acum un pic de timp ca să vorbesc despre nişte lucruri care mi-au trecut prin minte. De obicei, suntem aşa de grăbiţi, că nu prea apucăm să stăm la taclale. Rezultatul e un soi de superficialitate repetitivă, o monotonie care face pe cineva să se întrebe, după ani şi ani, unde s-a scurs timpul şi să-i pară rău că s-a dus. Dar acum, că avem ceva vreme şi ştiu că-i aşa, mi-ar plăcea să discut mai în amănunt despre lucruri ce par importante.

Îmi vine în minte un soi de dezbatere Chautauqua – e singurul nume la care mă pot gândi – precum conferinţele publice itinerante care circulau cândva prin toată America, prin America asta, cea în care ne aflăm acum, discuţiile populare menite să lămurească şi să distreze, să îmbunătăţească gândirea şi să aducă lumină şi cultură urechilor şi minţii ascultătorului. Dezbaterile au fost date la o parte de radio, mai alert, de filme şi televizor şi mi se pare că schimbarea asta n-a fost neapărat o îmbunătăţire. Poate din cauza acestor schimbări curentul conştiinţei naţionale se mişcă acum mai iute şi e mai lat, însă pare a fi mai puţin adânc. Vechile albii nu-l mai pot cuprinde şi, în căutarea unor albii noi, pare să răspândească haos şi distrugere pe maluri. În dezbaterea asta aş vrea nu să sap noi albii ale conştiinţei, ci pur şi simplu să le adâncesc pe cele vechi, astupate de mâlul gândurilor răsuflate şi al platitudinilor prea des repetate. „Ce-i nou?“ este o întrebare eternă şi mereu actuală, însă una care, explorată excesiv, duce doar la o nesfârşită paradă de banalităţi şi lucruri la modă, mâlul mental al zilei de mâine. Mi-ar plăcea, în schimb, să mă ocup de întrebarea „Ce-i mai bun?“, o întrebare care taie mai degrabă în adâncime decât în lăţime, o întrebare ale cărei răspunsuri tind să mişte mâlul pe firul apei. Există epoci ale istoriei umane în care albiile gândului au fost săpate prea adânc şi nici o schimbare n-a mai fost posibilă, nimic nou nu s-a întâmplat, iar „mai bun“ a ajuns o chestiune de dogmă, însă nu asta e situaţia acum. Acum curentul conştiinţei noastre comune pare să-şi inunde malurile, să-şi piardă direcţia şi sensul de bază, să potopească terenurile joase şi să le izoleze de cele înalte, fără vreun scop anume în afară de conservarea propriei inerţii interne. Un pic de adâncire a albiei pare nimerită.

Ceilalţi motociclişti, John Sutherland şi soţia lui, Sylvia, s-au oprit la un popas, pe marginea drumului. E vremea să ne mai dezmorţim. Când trag şi eu motocicleta alături, Sylvia îşi scoate casca şi-şi răsfiră părul scuturând din cap, în vreme ce John îşi propteşte BMW-ul. Nu spunem nimic. Am fost în atâtea excursii împreună, că ştim dintr-o ochire cum se simt ceilalţi. Deocamdată ne ţinem gura şi admirăm priveliştea.

Băncuţele de picnic sunt pustii la această oră a dimineţii. Avem tot locul pentru noi. John păşeşte pe iarbă până la o pompă de fier şi începe să pompeze apă de băut. Chris hălăduieşte printre copaci, urcă un deluşor înverzit şi ajunge la un pârâiaş. Eu nu fac decât să privesc de jur împrejur.

După un timp, Sylvia se aşază pe băncuţa de lemn şi-şi întinde picioarele, ridicându-le pe rând, fără să se uite în sus. Tăcerile lungi înseamnă la ea posomoreală, aşa că spun ceva despre asta. Ridică ochii, apoi îi coboară iarăşi.

— E de la oamenii ăia din maşini, care veneau din partea cealaltă, zice. Primul părea foarte trist. Şi al doilea exact la fel, apoi următorul şi următorul, erau toţi o apă şi-un pământ.

— Se duceau la muncă, sunt navetişti.

Era sensibilă, dar nu se petrecuse nimic nefiresc.

— Na, ce să-i faci, muncă, repet. Luni dimineaţa. Pe jumate adormiţi. Cine se duce luni dimineaţa la muncă zâmbind cu gura până la urechi?

— Doar că păreau aşa de pierduţi, zice. Parc-ar fi fost morţi cu toţii. Ca un cortegiu funerar.

Lasă apoi jos amândouă picioarele şi nu le mai mişcă.

Înţeleg ce zice, dar n-are logică. Munceşti ca să mănânci, şi asta fac şi ei.

— M-am uitat la mlaştini, zic.

Ridică privirea după ceva timp şi spune:

— Şi ce-ai văzut?

— Un stol întreg de mierle. S-au ridicat brusc când am trecut.

— Oh.

— M-am bucurat să le văd iar. Leagă lucrurile, gânduri şi altele la fel, ştii?

Stă pe gânduri un timp şi apoi, cu verdele intens al copacilor în spate, zâmbeşte. Pricepe o limbă stranie, care nu are nimic de-a face cu ce spui. O fiică.

— Da, zice. Sunt frumoase.

— Să te uiţi după ele, zic.

— În regulă.

John vine şi-şi verifică echipamentul de pe motor. Mai trage de nişte frânghii, apoi desface taşca şi începe să scotocească în ea. Aşază nişte chestii pe pământ.

— Dacă ai nevoie de frânghie, nici o problemă, zice. Doamne, cred că am de vreo cinci ori pe cât îmi trebuie.

— Încă nu, spun.

— Chibrituri? zice scotocind mai departe. Loţiune de plajă, piepteni, şireturi… şireturi? La ce ne trebuie şireturi?

— Hai să nu începem cu asta, spune Sylvia.

Se uită unul la celălalt cu figuri impasibile, apoi întorc ochii spre mine.

— Mereu se poate rupe câte-un şiret, decretez solemn.

Zâmbesc amândoi, dar nu unul către celălalt.

Îndată îşi face apariţia Chris şi e vremea de plecare. Cât se pregăteşte el şi suie pe şa, ei o pornesc. Sylvia face din mână. Suntem iarăşi pe autostradă şi-i văd cum câştigă avans.

Dezbaterea la care mă gândesc în călătoria asta mi-a fost inspirată de cei doi cu multe luni în urmă şi poate, nu-mi dau seama totuşi, are de-a face cu o oarecare lipsă subtilă de armonie între ei.

Lipsa de armonie este, se presupune, destul de obişnuită într-o căsnicie, dar în cazul lor pare mai tragică. Mie, cel puţin, aşa îmi pare.

Nu e vorba, între ei, de o nepotrivire de caracter; e altceva, un lucru pentru care nici unul dintre ei nu-i de vină, dar pentru care nici unul nu are vreo soluţie. Nici eu nu sunt sigur că am soluţii, doar idei.

Ideile au început să-mi vină odată cu ceea ce a părut a fi o divergenţă minoră de opinii între mine şi John, legată de modul de reparare a motocicletelor proprii. Mie mi se pare normal şi firesc să mă folosesc de sculele din trusă şi de cărticica cu instrucţiuni care vine cu fiecare motor, să-l ţin în parametrii optimi şi să-l reglez eu însumi. John obiectează. Preferă să lase un mecanic competent să se ocupe de asemenea lucruri, ca să fie bine făcute. Ambele puncte de vedere sunt destul de frecvente şi divergenţa asta minoră n-ar fi fost pusă sub lupă dacă n-am fi petrecut atâta timp călătorind împreună, stând prin pensiuni de ţară, bând bere şi vorbind verzi şi uscate. Verzi şi uscate, de obicei, înseamnă ce ne-a trecut prin minte în jumătatea de oră sau în cele patruzeci şi cinci de minute de când am vorbit ultima oară. Dacă e despre drumuri, vreme, oameni şi amintiri de altădată sau despre ştirile de prin ziare, conversaţia curge plăcut. Dar dacă performanţele vehiculului motorizat îmi stăruie în minte şi ajung să pătrundă în conversaţie, gata cu plăcutul. Conversaţia bate pasul pe loc. Se lasă tăcerea, vorbele nu mai au şir. E ca şi cum doi prieteni, unul catolic şi celălalt protestant, ar sta la o bere, s-ar bucura de viaţă şi apoi ar începe, cumva, să discute despre contracepţie. Şi totul încremeneşte.

Sigur că, atunci când descoperi una ca asta, e ca şi cum ai da peste un dinte cu smalţul sărit. Nu-l mai poţi lăsa în pace. Îl încerci cu limba, îl pipăi, tragi de el, te gândeşti la el, nu fiindcă ţi-ar plăcea, ci fiindcă îţi stă pe creier şi din creierul propriu nu poţi ieşi. Iar cu cât dau târcoale şi trag de subiectul reparării motorului, cu atât mai iritat devine, ceea ce mă face, evident, să trag şi să împing şi mai tare. Nu cu intenţia de a-l irita, ci fiindcă iritarea pare simptomul a ceva mai adânc, ceva mai profund, care nu se zăreşte la prima vedere.

Când vorbeşti de contracepţie, subiectul e blocat şi îngheţat nu pentru că se discută soarta câtorva bebeluşi. Asta e doar la suprafaţă. În profunzime e un conflict al credinţei, al credinţei în planificarea socială empirică ce se bate cap în cap cu credinţa în autoritatea lui Dumnezeu, aşa cum e ea revelată de învăţăturile Bisericii Catolice. Poţi demonstra valenţele practice ale planificării familiale până oboseşti să te asculţi pe tine însuţi, fără nici un rezultat, fiindcă celălalt nu ia de bună premisa că orice lucru care e practic din punct de vedere social e şi bun în sine. Bunătatea are, pentru el, alte surse, pe care le valorizează la fel de mult sau mai mult chiar decât utilitatea socială.

Aşa şi cu John. I-aş putea predica despre sensul şi valoarea reparării motocicletei până răguşesc şi tot nu l-aş clinti nici atâtica. După două propoziţii legate de tema asta, ochii îi devin de-a dreptul sticloşi şi schimbă subiectul sau se uită pierdut în zare. N-are chef să audă nimic despre aşa ceva.

Sylvia, în privinţa asta, e cu totul de partea lui. Ba chiar e mai categorică. „E un lucru complet diferit“, zice când e într-o dispoziţie meditativă. „Un fel de gunoi“, zice când nu e. Amândoi vor să nu înţeleagă. Să nu audă. Şi cu cât încerc să pricep ce anume mă face să-mi placă partea de mecanică şi pe ei s-o urască atâta, cu atât problema îmi scapă mai mult printre degete. Cauza esenţială a acestei divergenţe iniţial neînsemnate pare să fie îngropată undeva la mare adâncime.

Nu pot, nici un moment, să dau vina pe vreo inabilitate de-a lor. Sunt amândoi cât se poate de deştepţi. Oricare dintre ei ar putea învăţa într-o oră şi jumătate să regleze motocicleta, dacă şi-ar pune mintea şi energia, iar economiile făcute la bani, timp şi griji i-ar răsplăti din plin pentru efort. Şi ei ştiu prea bine asta. Sau poate că nu. Habar nu am. Nu le-am pus niciodată întrebarea direct. Mai bine o lăsăm aşa.

Dar ţin minte că odată, în faţa unui bar din Savage, Minnesota, pe o arşiţă cumplită, aproape că mi-am dat frâu liber. Stătuserăm în bar vreo oră şi, când am ieşit, motoarele erau aşa de înfierbântate, că abia dacă te puteai sui pe ele. Am pornit, gata să o iau din loc, şi l-am văzut pe John cum apasă pedala. Simţeam miros de benzină de parcă eram la poarta rafinăriei şi i-am spus, gândindu-mă că-i destul ca să-şi dea seama că e înecat motorul.

— Da, simt şi eu, a zis şi-a continuat să dea la pedală.

Şi-a dat şi-a tot dat de nu ştiam ce să mai zic. Într-un târziu, obosit, cu sudoarea curgându-i pe faţă, n-a mai putut, aşa că i-am sugerat să scoată bujiile, să le usuce un pic şi să aerisească cilindrii, iar între timp să mai luăm câte-o bere.

Doamne, nu! Cum să se bage el în chestia aia?

— Chestia aia?

— Păi da, să scot sculele şi restul. N-are de ce să nu pornească. E nouă-nouţă şi am respectat instrucţiunile întru totul. Vezi, e cu şocul tras, cum zice acolo.

— Tras complet!

— Aşa zice în manualul de utilizare.

— Asta e pentru când e rece motorul!

— Păi, am stat înăuntru o oră şi jumate deja, pe puţin, a zis.

A început să mă cam enerveze.

— E foarte cald, John, i-am spus. Şi oricum durează mai mult de-atât să se răcească, chiar şi într-o zi friguroasă.

S-a scărpinat în cap.

— Păi, şi de ce nu-ţi spun asta în manual?

A eliberat şocul şi motorul a pornit la a doua pedală.

— Cred că asta a fost, a zis cu glas voios.

Iar în următoarea zi, cam în aceeaşi zonă, s-a întâmplat iarăşi. De data asta eram hotărât să nu scot o vorbă şi, când soţia m-a îndemnat să-l ajut, am scuturat din cap. I-am spus că, până nu se simţea cu adevărat în nevoie, avea să respingă ajutorul, aşa că ne-am pus frumuşel la umbră şi am aşteptat.

Am observat că era, în timp ce dădea la pedală, extrem de politicos cu Sylvia, ceea ce însemna că era furios, iar ea avea o privire de genul „Pentru numele lui Dumnezeu!“. O singură întrebare să-mi fi pus şi m-aş fi dus într-o clipită să văd care-i baiul, dar nu. Au trecut vreo cinşpe minute până când a pornit-o.

Mai târziu, la o bere pe lacul Minnetonka, toată lumea s-a lansat în discuţii în jurul mesei, însă el tăcea. Se vedea pe faţa lui că-i foarte preocupat. După atâta timp. Ca să scape de preocuparea asta, probabil, a zis într-un târziu:

— Ştii… când nu porneşte, cum s-a întâmplat, pur şi simplu… devin un monstru. Mă apucă paranoia şi gata.

Asta a părut să-l uşureze, aşa că a adăugat:

— Aveau numai motocicleta asta, pricepi? Ţeapa asta. Şi nu ştiau ce să facă cu ea, s-o trimită înapoi la fabrică, s-o vândă la fier vechi sau mai ştiu eu ce… şi în ultimul moment m-au văzut pe mine apărând. Cu o mie opt sute de parai în buzunar. Şi şi-au dat seama că nu mai aveau nici o problemă.

Cu voce tărăgănată, am repetat pledoaria pentru reglaj, iar el s-a străduit din răsputeri să asculte. Uneori chiar se străduie. Apoi însă, blocajul s-a instalat din nou şi s-a dus la bar ca să mai ia un rând pentru toată lumea, iar subiectul a fost închis.

Nu e încăpăţânat, nici îngust la minte, nici leneş şi nici prost. Doar că-i venea greu să înghită vreo explicaţie. Aşa că ea a rămas în aer, un soi de mister la care renunţi până la urmă fiindcă n-are nici un sens să te învârţi în jurul cozii, căutând un răspuns care nu-i acolo.

Mi-a trecut prin cap că poate eu eram cel dubios în toată afacerea, dar n-a ţinut. Majoritatea motocicliştilor ştiu cum să-şi menţină vehiculul în formă. Proprietarii de maşini nu-şi bagă de obicei mâinile prin motoare, dar cam orice orăşel are măcar un garaj cu rampe scumpe, scule speciale şi echipament de diagnostic pe care şoferul obişnuit nu şi-l permite. Iar motorul unei maşini e mai complex şi mai greu accesibil decât unul de motocicletă, aşa că lucrul ăsta are mai mult sens. Dar pentru motocicleta lui John, un BMW R60, pun pariu că nu există nici un mecanic de-aici şi până în Salt Lake City. Dacă i se ard bujiile sau se duc platinele, aleluia. Ştiu că n-are platine de rezervă. Nici n-are habar ce-s alea. Dacă l-ar lăsa baltă prin vestul Dakotei de Sud sau prin Montana, nu ştiu ce s-ar face. Poate şi-ar vinde motorul indienilor. Acum, în momentul ăsta, ştiu ce-i în capul lui. Evită cu grijă să se gândească fie şi o clipă la chestiune. BMW-urile sunt vestite pentru fiabilitatea mecanică la drum lung şi pe asta se bazează el.

Aş fi putut crede că e doar o atitudine bizară a lor în privinţa motoarelor, dar mai târziu am descoperit că se extindea şi asupra altor lucruri… Într-o dimineaţă, în timp ce-i aşteptam în bucătărie la ei ca să pornim, am băgat de seamă că robinetul de la chiuvetă picura şi mi-am amintit că picura şi ultima dată când mai fusesem pe-acolo; de fapt, picura dintotdeauna, de când ţineam eu minte. Am adus vorba despre asta şi John a zis că a încercat să-l repare punând un robinet nou, dar că n-a mers. Atâta tot. Nu mai rămânea decât să presupui că asta pusese capăt problemei. Dacă încerci să repari un robinet şi nu-ţi iese, atunci se vede treaba că trebuie să trăieşti o viaţă cu un robinet care picură.

Şi de-aici am ajuns să mă-ntreb dacă nu-i călca pe nervi pic-pic-pic-ul ăsta, săptămână după săptămână, an după an, însă n-am băgat de seamă ca vreunul dintre ei să fie iritat sau preocupat şi am conchis că pur şi simplu nu-i deranjează chestii precum robinetele care picură. Unii oameni nu-şi bat capul cu asta.

Nu-mi mai amintesc ce anume mi-a schimbat concluzia… am intuit, am sesizat ceva într-o zi, poate o schimbare subtilă în starea de spirit a Sylviei ori de câte ori picuratul se înteţea în timp ce ea încerca să vorbească. Şi, într-o zi, când se străduia să acopere zgomotul robinetului cu vocea, iar copiii au întrerupt-o din vorbit, şi-a pierdut cumpătul. Furia ei, revărsată asupra copiilor, n-ar fi fost nici pe departe atât de mare dacă n-ar fi picurat şi robinetul în timp ce încerca să vorbească. Combinaţia de picurat şi voci gălăgioase de copii îi declanşase criza de nervi. M-a izbit atunci faptul că nu dădea vina pe robinet şi că se străduia să nu dea vina pe robinet. Nu ignora defel robinetul! Îşi înăbuşea furia împotriva robinetului şi afurisitul de robinet picurător era pe cale s-o ucidă! Însă nu putea admite, din vreun motiv oarecare, importanţa acestui fapt.

De ce să-ţi înăbuşi furia împotriva unui robinet care picură? m-am întrebat.

Apoi asta s-a potrivit, în mintea mea, cu reparatul motocicletei; deasupra capului mi s-a aprins unul dintre becurile alea şi mi-am zis: Ahaaa!

Nu era vorba de repararea motocicletei şi nici de robinet. Era vorba că nu se puteau descurca cu tehnologia. Atunci au început să-şi găsească locul în imaginea de ansamblu tot felul de chestii şi mi-am dat seama că ajunsesem la rădăcina problemei. Iritarea Sylviei când un prieten declarase că programarea computerelor ar fi fost „creativă“. Toate desenele, picturile şi fotografiile lor, fără nimic tehnologic în ele. Sigur că n-o să se enerveze pe robinet, m-am gândit. Îţi înăbuşi întotdeauna furia de moment împotriva a ceva ce urăşti cu putere, necontenit. Evident că John o dă cotită ori de câte ori intră în discuţie subiectul reparaţiilor, chiar şi când e evident afectat. E tehnologia. Sigur că da, evident, fireşte. E aşa de simplu când îţi dai seama. Ca să scape de tehnologie, să se refugieze pe câmpii, la aer proaspăt şi soare, de aia o pornesc cu motorul la drum. Când vin eu şi le-o bag iarăşi sub nas, într-un loc în care au impresia că au reuşit în fine să scape de ea, asta-i încremeneşte pe amândoi ceva de speriat. De aia se poticneşte şi se înfundă conversaţia când vine vorba despre asta.

Se mai potrivesc şi altele în peisaj. Vorbesc uneori amândoi, chinuitor şi în cât mai puţine cuvinte posibil, despre „aia“ sau „toate alea“, ca în propoziţia „Din aia nu-i scăpare“. Şi dacă întreb „Din ce?“, răspunsul s-ar putea să fie „Din toate alea“ ori „Din chestia asta organizată“, ba chiar „Din sistem“. Sylvia a zis odată, defensiv: „Ei, păi tu ştii cum să te descurci cu aia“, chestie care, la momentul ăla, m-a măgulit aşa de tare, că m-am simţit jenat să întreb ce era „aia“ şi am rămas, astfel, oarecum nedumerit. Credeam că-i vorba de ceva mai misterios decât tehnologia. Acum însă, pricep că „aia“ este în principal, dacă nu exclusiv, tehnologia. Dar nici asta nu pare prea corect. „Aia“ e un fel de forţă care a dat naştere tehnologiei, ceva nedefinit, dar inuman, mecanic, neînsufleţit, un monstru orb, o energie mortală. Ceva hidos, de care ei fug, ştiind însă că nu există scăpare. Cam exagerez, dar, într-un fel mai puţin empatic şi mai neclar, despre asta e vorba. Mai sunt printre noi şi indivizi care o înţeleg şi-o manevrează, însă ăia sunt tehnologi şi vorbesc într-o limbă inumană atunci când descriu ce anume fac. E totul numai piese şi relaţii între chestii nemaiauzite, care nu au noimă oricât de des ai auzi despre ele. Iar chestiile astea, monştrii ăştia, continuă să devoreze pământul, să le polueze aerul şi lacurile, fără posibilitate de ripostă şi aproape fără vreo cale de scăpare.

Nu-i greu să capeţi o asemenea atitudine. Treci printr-o zonă puternic industrializată dintr-un oraş mare şi uite-o, tehnologia. În faţa ei sunt garduri înalte de sârmă ghimpată, porţi încuiate, panouri pe care scrie TRECEREA OPRITĂ, iar dincolo, prin aerul pâclos, zăreşti mormane urâte şi bizare din metal şi cărămidă al căror scop e necunoscut şi ai căror stăpâni sunt nevăzuţi. Nu ştii la ce folosesc, ce caută acolo, n-ai cui să spui asta şi ajungi să te simţi alienat, înstrăinat, ca şi cum n-ai aparţine lumii ăsteia. Cine deţine şi înţelege toate astea nu te vrea prin preajmă. Tehnologia asta te-a transformat cumva într-un străin în propria ta ţară. Forma şi înfăţişarea, obscuritatea ei îţi spun: „Cară-te“. Ştii că trebuie să existe vreo explicaţie pentru toate, că activităţile respective servesc neîndoielnic umanitatea în mod indirect, dar nu asta se vede. Se văd panourile cu TRECEREA OPRITĂ, ACCESUL INTERZIS; nimic nu pare a fi în slujba oamenilor, ci mai degrabă omuleţii, ca nişte furnici, slujesc acele matahale stranii, de neînţeles. Şi te gândeşti: chiar dacă aş fi parte din asta, dacă n-aş fi străin, aş fi doar o furnică ce slujeşte matahalele. Starea finală e aşadar de ostilitate şi cred că asta, în cele din urmă, se oglindeşte în atitudinea altfel inexplicabilă a lui John şi a Sylviei. Orice are de-a face cu valve, manete şi tamburi ţine de o lume dezumanizată, de lumea „aia“, şi ar prefera să nu se gândească la aşa ceva. Nu vor să fie prinşi acolo.

Dacă aşa stau lucrurile, atunci nu sunt singuri. Fără îndoială că şi-au urmat, în privinţa asta, instinctele naturale şi n-au încercat să imite pe nimeni. Însă mulţi alţii îşi urmează instinctele naturale fără a încerca să imite pe nimeni, iar instinctele naturale ale multora sunt, în privinţa asta similare; când le priveşti aşadar colectiv, cum fac jurnaliştii, rămâi cu impresia unei mişcări de masă, a unei mişcări în masă anti-tehnologie, o întreagă viziune politică anti-tehnologică de stânga, apărută parcă de nicăieri, zicând: „Opriţi tehnologia. Mergeţi în altă parte cu ea. Nu staţi cu ea aici“. Mai există reţinerea unei brume de logică, ce arată că fără fabrici n-ar fi slujbe şi nici calitate a vieţii. Însă sunt forţe umane mai tari decât logica. Au fost mereu şi, în ura lor pentru tehnologie, s-au întărit atât de tare, că au ajuns să desfidă bruma de logică.

Stereotipuri şi clişee precum „beatnici“ ori „hipioţi“ au fost inventate pentru anti-tehnologişti, pentru contestatarii sistemului, şi vor mai fi născocite încă. Dar indivizii nu se pot converti în gloată prin simpla utilizare a unui termen comun. John şi Sylvia nu sunt gloată şi nici ceilalţi aflaţi de partea lor nu par a fi. Tocmai împotriva ideii de gloată se revoltă ei. Simt că tehnologia are multe de-a face cu forţele ce încearcă să-i transforme în gloată şi nu le place defel. Deocamdată e vorba mai ales de rezistenţă pasivă, de evadări în zone rurale şi alte chestii de genul ăsta, atunci când se poate, dar nu e musai ca pasivitatea să stăruie.

Nu sunt de acord cu ei în privinţa reparării motocicletei, însă nu fiindcă m-ar deranja impresia lor despre tehnologie. Cred doar că fuga lor din calea tehnologiei şi toată ura asta se întorc împotriva lor. Buddha, Creştetul lui Dumnezeu, sălăşluieşte la fel de confortabil în circuitele unui computer digital sau în mecanismele de transmisie ale unei motociclete pe cât o face pe creasta unui munte ori în petalele unei flori. Să gândeşti altfel înseamnă să-l diminuezi pe Buddha – adică să te diminuezi pe tine însuţi. Despre asta vreau să discut în această dezbatere.

Am ieşit din smârcuri de-acum, însă aerul e încă atât de umed, că te poţi uita direct la discul galben al soarelui, de parcă pe cer ar fi ceaţă sau fum. Dar am ajuns la ţară, la verdeaţă. Casele de la ferme sunt curate, albe şi proaspete. Fără pâclă sau fum.

2

Drumul şerpuieşte tot mai departe şi mai departe… ne oprim să ne odihnim şi să mâncăm de prânz, schimbăm câteva impresii pe fugă şi ne aşternem iarăşi la drum. Osteneala incipientă a după-amiezii temperează încântarea proaspătă a primei zile şi înaintăm cu viteză egală, nici prea iute nici prea încet.

Dinspre sud-vest suflă vântul, iar motocicleta se unduieşte printre rafale, parcă de una singură, ca să-i contracareze efectul. Am, în ultimul timp, un sentiment straniu în privinţa acestei şosele, senzaţia că am fi supravegheaţi sau urmăriţi, însă nu se vede nici o maşină prin preajmă, iar în oglindă îi zăresc doar pe John şi Sylvia, rămaşi în urmă.

N-am ajuns încă în Dakota, însă câmpiile vaste ne arată că suntem aproape. Unele sunt albastre de la florile de in ce se unduiesc în valuri lungi, ca suprafaţa oceanului. De pe dealuri, privirea cuprinde şi domină totul, în afară de cer, care pare mai întins. Fermele din depărtare sunt atât de mici, că abia le putem desluşi. Pământul începe să se deschidă.

Nu există un loc unde se termină Câmpiile Centrale şi începe preria. E o schimbare treptată, dar care te ia pe nepregătite, de parcă ai ieşi cu barca din port, pe ape agitate, ai observa că s-au umflat valurile şi, când ai întoarce capul, n-ai mai zări ţărmul. Sunt mai puţini copaci pe-aici şi, dintr-odată, îmi dau seama că nu mai sunt din cei locali. Au fost aduşi şi plantaţi în jurul caselor şi pe câmpii, în şiruri, ca să stăvilească vântul. Dar, pe unde n-au fost plantaţi, nu există tufe, nici puieţi – doar iarbă, uneori flori de câmp şi buruieni, însă mai ales iarbă. Am ajuns în ţinutul ierbii. Suntem în prerie.

Am senzaţia că nici unul dintre noi nu înţelege pe deplin cum o să fie patru zile întregi prin prerie în iulie. Amintirile călătoriilor cu maşina se limitează la teren plat şi goliciune cât vezi cu ochii, monotonie extremă şi plictiseală maximă când şofezi cu orele, simţind că n-o să ajungi nicăieri şi întrebându-te cât o s-o ţină drumul aşa fără să facă vreo curbă, fără vreo schimbare în peisaj până hăt departe, dincolo de linia orizontului.

John s-a temut că Sylvia n-o să poată îndura acest disconfort şi a plănuit s-o trimită cu avionul la Billings, Montana, însă l-am convins amândoi că nu-i cazul. Eu am susţinut că disconfortul fizic e important numai dacă nu te afli în dispoziţia potrivită. Atunci te agăţi de orice lucru care nu-ţi convine şi spui că aceea e cauza. Dar dacă dispoziţia e bună, disconfortul fizic e neînsemnat. Şi, gândindu-mă la dispoziţiile şi stările Sylviei, n-o vedeam să se plângă.

În plus, să ajungă în Munţii Stâncoşi cu avionul ar fi însemnat să-i vadă într-un context anume, ca pe un peisaj drăguţ. Dar ajungând acolo după zile de drum chinuitor prin prerie, i-ar fi văzut într-o altă lumină, ca pe un scop, ca pe tărâmul făgăduinţei. Dacă John, Chris şi cu mine soseam cu sentimentul ăsta, iar Sylvia rămânea cu impresia de „drăguţ“ şi „plăcut“, s-ar fi instalat între noi mai multă dizarmonie decât de la arşiţa şi monotonia celor două Dakote. Oricum, îmi place să stau de vorbă cu ea şi mă gândesc şi la binele propriu.

În capul meu, când mă uit la câmpiile astea, îi zic: „Vezi… vezi?“ şi cred că vede într-adevăr. Sper că mai încolo o să vadă şi o să simtă ceva în privinţa acestor prerii despre care am renunţat să mai vorbesc cu alţii; e un lucru care există aici fiindcă nu mai există nimic altceva şi care poate fi observat fiindcă alte lucruri lipsesc. Pare uneori atât de deprimată de monotonia şi plictiseala vieţii urbane, încât m-am gândit că, în iarba nesfârşită, bătută de vânt, o să vadă acel lucru care apare când monotonia şi plictiseala sunt acceptate. E aici, dar nu pot să-l numesc.

Văd acum, în zare, ceva ce nu cred că au văzut ceilalţi. Spre sud-vest, departe – asta se observă doar din vârful dealului –, cerul a căpătat o dâră întunecată. Vine furtuna. Poate că asta m-a râcâit. Mi-am alungat-o intenţionat din minte, dar am ştiut de la început că e foarte posibil să vină, pe umiditatea şi cu vântul ăsta. Păcat, e prima zi, dar – cum am mai zis – pe motor eşti în scenă, nu doar o priveşti, iar furtunile fac cu siguranţă parte din ea.

Dacă sunt doar câţiva nori plumburii răzleţi, poţi încerca să-i ocoleşti, însă acum nu aşa stau lucrurile. Panglica lungă şi neagră, neprecedată de nori cirus, e un front rece. Fronturile de aer rece sunt violente şi, când apar dinspre sud-vest, sunt cele mai violente. Adesea aduc tornade. Când vin, cel mai bine e să te tupilezi şi să aştepţi să treacă. Nu durează mult şi aerul răcoros de după face bine la drum.

Fronturile atmosferice calde sunt cele mai rele. Durează cu zilele. Ţin minte că eram cu Chris într-o excursie în Canada, acum câţiva ani, făcuserăm vreo două sute de kilometri când ne-a prins un front de aer cald, de care fuseserăm avertizaţi din plin, dar fără să înţelegem. Experienţa a fost cam prostească şi tristă.

Eram pe o motoretă de mic litraj, cu mult prea multe bagaje şi cu prea puţin bun-simţ. Maşinăria putea merge cu maximum şaptezeci la oră, pe teren drept, cu un pic de vânt din faţă. Nu era tocmai o motocicletă de plecat în călătorii. Am ajuns, în prima noapte, la un lac mare din pădurile nordice şi am campat printre rafalele de ploaie care aveau să ţină noaptea întreagă. Uitasem să sap un şanţ împrejurul cortului şi, pe la două noaptea, apa ne-a invadat şi ne-a udat leoarcă sacii de dormit. Dimineaţă eram amândoi ciuciulete, deprimaţi şi nedormiţi, dar am crezut că, dacă ne continuam drumul, ploaia avea să se mai domolească în cele din urmă. Dar de unde atâta noroc? Pe la zece dimineaţa, cerul era aşa de negru, că toate maşinile aveau farurile aprinse. Şi apoi a început să toarne de-a binelea.

Purtam ponchourile care ne serviseră drept cort noaptea trecută. Acum se umflau ca nişte pânze de corabie şi ne limitau viteza la cincizeci la oră. Apa de pe drum ajunsese să aibă vreo cinci centimetri adâncime. Împrejurul nostru se prăvăleau trăsnete. Ţin minte faţa uimită a unei femei la geamul unei maşini, care se întreba ce naiba căutam cu motocicleta pe vremea aia. N-aş fi putut să-i răspund, sunt sigur.

Motorul a încetinit la patruzeci, apoi la treizeci de kilometri la oră. După care a început să dea rateuri, să tuşească şi să bolborosească, până ce, abia mişcându-ne cu vreo cinci kilometri la oră, am dat peste o benzinărie prăpădită într-un luminiş şi am poposit acolo.

La vremea aceea, ca şi John, nu mă obosisem să învăţ cine ştie ce despre repararea motocicletei. Ţin minte că-mi ţineam ponchoul deasupra capului, ca să împiedic ploaia să pătrundă în rezervor, şi că zgâlţâiam motoreta între bicioare. Benzina părea să plescăie înăuntru. M-am uitat la bujii, la platine, la carburator şi am dat la ambreiaj până am ostenit.

Am intrat în benzinărie, care era totodată o combinaţie de berărie şi restaurant, şi ne-am ospătat cu nişte friptură arsă. Apoi am ieşit şi am încercat din nou. Chris mă tot întreba câte-n lună şi-n stele şi începea să mă enerveze, fiindcă nu-şi dădea seama cât de gravă era situaţia. În cele din urmă am văzut că n-are rost şi furia mi-a dispărut. I-am explicat cât de atent am putut că se terminase. N-aveam să mai mergem nicăieri cu motorul în vacanţa asta. Chris a sugerat chestii de făcut, de pildă să verific benzina, ceea ce făcusem deja, şi să caut un mecanic. Dar nu existau mecanici. Doar buşteni de pin, desişuri şi ploaie.

M-am aşezat pe iarbă cu el, la cotul drumului, uitându-mă la copaci şi la tufişuri. Am răspuns răbdător la toate întrebările lui Chris, care deveneau din ce în ce mai puţine. Apoi Chris a înţeles în fine că expediţia noastră se terminase şi a izbucnit în plâns. Avea pe-atunci, cred, vreo opt ani.

Ne-am întors cu autostopul în oraş, am închiriat o remorcă, am pus-o la maşină, am luat motoreta, am lăsat-o în oraş şi apoi am luat excursia de la capăt, de data asta cu maşina. Dar nu mai era la fel şi nu ne-am mai distrat aşa de bine.

La două săptămâni după terminarea vacanţei, într-o seară, după serviciu, am desfăcut carburatorul ca să văd ce era în neregulă, dar tot n-am dibuit nimic. Ca să curăţ ceva unsuros, am desfăcut capacul de la rezervor să iau un pic de benzină. N-a ieşit nimic. Rezervorul era gol. Nu mi-a venit a crede. Încă nu prea îmi vine a crede.

Mi-am tras deja o sută de şuturi mentale în fund pentru prostia mea şi nu cred c-o să pot trece vreodată peste asta. Evident, ceea ce plescăise acolo era combustibilul de rezervă, pe care nu-l lăsasem să ajungă la motor. Nu-l verificasem ca lumea fiindcă presupusesem că motorul a cedat de la ploaie. Nu pricepeam, pe atunci, cât de prosteşti sunt asemenea presupuneri pripite. Acum călătorim cu o maşinărie de douăzeci şi opt de cai-putere, de a cărei întreţinere mă ocup cu multă seriozitate.

John m-a depăşit brusc, cu palma în jos, semn de oprire. Încetinim şi căutăm un loc de popas pe marginea cu pietriş a drumului. Marginea de beton e ascuţită, pietrişul e rar şi n-am nici un chef de o asemenea manevră.

Chris întreabă:

— Pentru ce ne-am oprit?

— Cred că am ratat intersecţia de mai încolo, zice John.

Mă uit în spate şi nu văd nimic.

— N-am văzut nimic semnalizat, zic.

John clatină din cap.

— Era mare cât o poartă de grajd.

— Serios?

Dă din cap, şi Sylvia odată cu el.

Se apleacă, cercetează harta mea, arată cu degetul intersecţia, apoi o ieşire spre autostradă, sub ea.

— Am trecut deja de autostradă, zice, şi-mi dau seama, stânjenit, că are dreptate.

— Înainte sau înapoi? întreb.

Se gândeşte.

— Păi, cred că n-avem de ce să ne-ntoarcem. Bun. Hai să mergem tot înainte. Ajungem noi, într-un fel sau altul.

Acum, în spatele lor, mă gândesc: De ce-aş face una ca asta? Abia dacă am observat autostrada. Şi uite c-am uitat şi să le spun de furtună. Lucrurile devin cam tensionate.

Norii de furtună s-au mai mărit, dar nu înaintează atât de rapid pe cât am crezut. Nu-i prea grozav. Când vin repede, se şi duc repede. Când vin agale, ca acum, te-ai pricopsit cu ei ceva vreme.

Îmi trag mănuşa cu dinţii, mă las în jos şi ating apărătoarea de aluminiu a motorului. Stă bine cu temperatura. Prea cald ca să-mi pot lăsa mâna, nu atât de fierbinte ca să mă frig. Totul e în regulă.

La un motor ca al meu, răcit cu aer, supraîncălzirea poate produce un „gripaj“. Vehiculul de faţă a mai avut unul… trei, de fapt. Mai verific când şi când, cum aş consulta un pacient care-a avut infarct, chiar dacă acum pare vindecat.

La un gripaj, pistoanele se dilată de prea multă căldură, devin prea mari pentru pereţii cilindrilor, îi agaţă, se prind uneori înăuntru, motorul şi roata din spate se blochează şi merg în gol. Prima dată când s-a gripat motorul ăsta am dat cu capul de ghidon, iar pasagerul din spate aproape că a căzut peste mine. Cam la cincizeci la oră, maşinăria şi-a revenit, a început să meargă, dar am tras pe dreapta să văd ce era în neregulă. Pasagerul meu nu s-a putut gândi să zică decât: „De ce-ai făcut asta?“.

Am ridicat din umeri, la fel de uimit ca şi el, şi-am rămas acolo holbându-mă, în vreme ce pe lângă noi vâjâiau maşinile. Motorul era atât de fierbinte, că aerul din jur tremura; simţeam şi iradierea căldurii. Când am pus pe el degetul umezit cu salivă, a sfârâit ca un fier de călcat; am pornit cătinel spre casă însoţiţi de un nou sunet, un păcănit ce însemna că pistoanele nu se mai potriveau şi că era nevoie de o revizie tehnică.

Am dus motorul la reparat, crezând că nu-i îndeajuns de important ca să mă implic personal, să trebuiască să învăţ toate detaliile complicate, ba chiar să fie nevoie să comand piese şi scule speciale, toate mâncătoare de timp, când puteam să pun pe altcineva s-o facă în mai puţină vreme – atitudinea lui John, cumva.

Service-ul ăsta era altfel decât cele pe care le ştiam eu. Mecanicii, care altădată ar fi părut cu toţii nişte străvechi veterani, arătau acum ca nişte copii. Un radio bubuia, dat la maximum, şi toţi se prosteau în jurul lui, pălăvrăgeau şi păreau că nu mă bagă în seamă. Când unul dintre ei a catadicsit să se ocupe de mine, nici n-a ascultat bine pocnetul pistoanelor şi a şi zis: „A, da, sunt tacheţii“.

Tacheţii? Ar fi trebuit să ştiu ce m-aşteaptă.

Două săptămâni mai târziu, am plătit nota de o sută patruzeci de dolari, am mers grijuliu cu motocicleta, cu viteză mică, s-o rodez, apoi, după o mie cinci sute de kilometri, i-am dat bătaie. La o sută la oră s-a gripat iar şi iar a pornit la cincizeci, ca prima dată. Când m-am întors cu ea la atelier, m-au acuzat că am forţat-o, dar după multe discuţii au fost de acord să se uite din nou la motor. L-au cârpit iarăşi şi, de data asta, au scos chiar ei motocicleta la un test pe şosea.

De data asta s-a gripat condusă de ei.

După a treia revizie, două luni mai târziu, au înlocuit cilindrii, au pus jicloare mai mari, au setat timpii de ardere ca s-o facă să se încingă cât mai puţin şi mi-au zis: „Să nu mergi prea repede cu ea“.

Era plină de unsoare şi nu voia să pornească. Am descoperit că bujiile erau deconectate, le-am conectat, am pornit motorul şi chiar am auzit un zgomot de tacheţi. Nu-i reparase nimeni. Am zis asta şi un puşti a venit cu o cheie reglabilă, prost reglată, şi s-a apucat să desfacă apărătorile de aluminiu ale tacheţilor, distrugându-le pe amândouă.

— Sper că mai avem din astea pe stoc, a zis.

Am aprobat din cap.

A adus un ciocan şi o daltă şi a început să izbească în ele ca să le desfacă. Dalta a trecut prin apărătoarea de aluminiu şi a ajuns să bocănească drept în chiulasă. La următoarea lovitură, ciocanul nici n-a mai lovit dalta, ci chiulasa direct, strivind vreo două aripioare de răcire.

— Opreşte-te, te rog, i-am zis politicos, simţindu-mă ca într-un coşmar. Dă-mi apărători noi şi plec de-aici.

Am plecat de-acolo cât de repede am putut, cu tacheţii ţăcănind şi motorul înecat în unsoare, am pornit pe şosea şi, la o viteză de peste treizeci la oră, am simţit o vibraţie de rău augur. Am oprit şi-am descoperit că două dintre cele patru şuruburi care prindeau motorul lipseau, iar un al treilea n-avea piuliţă. Tot motorul se ţinea într-un singur şurub. Lipsea şi bolţul care prindea lanţul de axul cu came, ceea ce însemna că n-ar fi avut nici un sens, oricum, să mai ajustez tacheţii. Coşmar.

N-am vorbit niciodată cu John despre cum ar fi să-şi dea BMW-ul pe mâna unor asemenea meşteri. Dar poate ar trebui.

Am descoperit peste câteva săptămâni de ce se gripa motorul, după ce tot aşteptasem să se întâmple iar. Un pinion de la sistemul de distribuţie a uleiului se rupsese şi nu mai lăsa uleiul să ajungă la chiulasă când viteza era mare.

Întrebarea de ce revine, iar şi iar, şi a ajuns un motiv major pentru care vreau să desfăşor această dezbatere. De ce-au măcelărit în halul ăsta motorul? Nu erau, doar, oameni care să fugă de tehnologie, ca John şi Sylvia. Erau specialiştii în tehnologie înşişi. S-au pus să facă o treabă şi au făcut-o ca nişte cimpanzei. Fără să aibă nimic cu mine. Fără vreun motiv sesizabil. Am încercat să mă gândesc la atelierul acela, să-mi amintesc ce se întâmplase, care putea fi cauza.

Un indiciu a fost radioul. Nu prea poţi să te gândeşti stăruitor la ce faci şi în acelaşi timp să asculţi radioul. Poate că n-au văzut reparaţia ca pe ceva care necesită prea multă gândire, ci doar suceală cu cheia. Dacă suceşti cheia şi asculţi radioul e mai plăcut.

Alt indiciu a fost viteza. Aruncau grăbiţi lucruri în jurul lor şi nici nu se uitau pe unde le aruncau. Ies mai mulţi bani aşa – dacă nu stai să te gândeşti că ajunge de obicei să dureze mai mult sau să iasă prost.

Însă indiciul de căpătâi părea să fie expresiile de pe figurile lor. Erau greu de explicat. Binevoitoare, prietenoase, relaxate – şi deloc implicate. Parcă erau nişte spectatori. Îţi lăsau impresia că abia nimeriseră pe-acolo şi cineva le pusese câte o cheie în mână. Nu se identificau deloc cu meseria. Nu spuneau: „Sunt mecanic“. La ora cinci după-amiaza, sau când li se termina programul de opt ore, ştiai că o s-o tulească şi n-o să se mai gândească o secundă la munca lor. Încercau deja, în timpul muncii, să nu se gândească deloc la ea. Obţineau, în felul lor, acelaşi lucru ca şi John şi Sylvia: trăiau cu tehnologia fără să aibă, de fapt, ceva de-a face cu ea. Ori, mai degrabă, aveau de-a face, însă se situau în afara ei, erau detaşaţi, pe dinafară. Se implicau, dar nu într-un fel în care să le pese.

Nu doar că mecanicii ăştia nu descoperiseră pinionul rupt, dar era evident că îl rupsese chiar un mecanic, prinzând prost apărătoarea laterală. Ţin minte că primul proprietar al motorului spusese că un mecanic îl informase că apărătoarea era greu de desfăcut. Iată de ce. Scria asta şi în cartea tehnică, dar – ca şi ceilalţi – se grăbise probabil sau nu-i păsa.

M-am gândit, la lucru fiind, că aceeaşi lipsă de grijă apărea şi în cazul manualelor pe care le redactam, pentru computere digitale. Timp de unsprezece luni pe an mă ocup cu asta, cu scrisul şi redactatul de cărţi tehnice pentru computere; ştiam că sunt pline de erori, ambiguităţi, omisiuni şi informaţii atât de alandala, că trebuia să le citeşti de şase ori ca să aibă vreun sens cât de cât. Dar m-a izbit, pentru prima dată, potrivirea acestor manuale cu atitudinea de spectator pe care o văzusem în service. Erau cărţi tehnice pentru spectatori. Lucrul ăsta le era imprimat în structură. În fiecare frază apărea, implicit, ideea „Avem aici maşinăria, izolată în timp şi spaţiu de orice altceva din univers. N-are nimic de-a face cu tine, tu n-ai nimic de-a face cu ea, trebuie doar să apeşi pe nişte butoane, să menţii tensiunea curentului electric, să verifici să nu apară erori… “ şi tot aşa. Mecanicii, cu atitudinea lor faţă de motoare, aveau de fapt aceeaşi abordare ca şi manualul sau ca şi mine când venisem la atelier cu motocicleta. Eram cu toţii spectatori. Şi mi-a trecut atunci prin minte că nu există manual care să se ocupe cu adevărat de reparatul motocicletei, de aspectul cel mai important. Să-ţi pese de ce faci e un lucru considerat ori nesemnificativ, ori presupus a se înţelege de la sine.

Cred că în excursia noastră ar trebui să observăm asta, să explorăm un pic, să vedem dacă în bizara separare dintre ce este şi ce face un om am putea găsi ceva indicii despre ce naiba nu merge bine cu secolul XX. N-aş vrea să mă grăbesc. Asta ar fi, în sine, o atitudine toxică de secol XX. Când vrei să grăbeşti ceva, asta înseamnă că nu-ţi mai pasă de acel ceva şi vrei să te apuci de altele. Vreau să abordez problema încetişor, însă cu grijă şi atenţie, cu aceeaşi atitudine pe care ţin minte c-o aveam chiar înainte să descopăr pinionul rupt. Atitudinea aceea a găsit hiba şi nu altceva.

Bag de seamă, dintr-odată, că pământul s-a făcut plat, s-a transformat într-un plan euclidian. Nu mai vezi nici urmă de deal, de movilă. Asta înseamnă că am pătruns în Red River Valley. O să ajungem curând în Dakota.

1. Labor Day şi Memorial Day sunt sărbători naţionale; prima corespunde zilei de 1 mai, cea de-a doua – tot în mai, corespunde ultimei zile de luni (n.tr.).