Naziran avec Célia Mercier, Brûlée à l’acide

© Editions Flammarion, Paris, 2010

© 2020 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8166-2

ISBN PDF: 978-973-46-8167-9

ISBN print: 978-973-46-8062-7

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

NAZIRAN s-a născut în Punjab, Pakistan, şi a devenit, la doar 20 de ani, victima unui atac cu acid, în urma căruia şi-a pierdut vederea, faţa i-a fost distrusă şi a fost nevoită să lupte pentru custodia fiicelor sale. A beneficiat de sprijinul Acid Survivors Foundation, care luptă pentru reabilitarea victimelor atacurilor cu acid şi pentru pedepsirea agresorilor. Célia Mercier, născută la Paris, este jurnalistă. Specializată în probleme legate de Pakistan, a lucrat, la Islamabad, pentru Libération şi Le Soir. În 2016 i s-a decernat de către publicaţia Marie Claire, ex aequo, premiul Jurnalistul anului.

Prefaţă

Pakistan, Islamabad, la porţile oraşului-grădină, centrul de reabilitare al Acid Survivors Foundation (ASF): într-un birou de 20 m² cu tapet de culoarea jăraticului, pe o etajeră din lemn negru, zace dosarul cu numărul 1210708A…

Dincolo de cifre, de foile de hârtie şi de patru-cinci fotografii, se ascunde una dintre cele mai oribile forme de violenţă ce pot fi aplicate unei fiinţe omeneşti: vitriolarea sau, mai pe înţelesul tuturor, „atacarea cu acid”. Câteva picături, o sticlă, uneori litri întregi de lichid coroziv aruncat în faţa sau în capul unei persoane, şi se declanşează un proces cumplit. Într-un mod progresiv, pervers, profund, acidul va arde pielea, va pătrunde în ţesuturi, uneori poate chiar va ajunge la oase. Rezultatul? Ţinta, în general o femeie sau o tânără victimă a violenţei domestice ori care a refuzat o căsătorie sau nişte avansuri, este desfigurată, membrele îi sunt deformate, contractate, uneori distruse, putând să rămână chiar oarbă, dacă acidul îi atinge ochii. Pe lângă suferinţa fizică de nedescris care însoţeşte contracturile, chirurgia reparatorie şi estetică, fizioterapia, victimele vor cunoaşte o adevărată tortură morală şi socială: dintr-odată, se văd respinse de comunitate, arătate cu degetul ca nişte animale sălbatice. Depresiile şi tendinţele de suicid sunt frecvente, aşa că în acel moment se conturează o provocare incredibilă: cum să-ţi regândeşti, să-ţi reconstruieşti viaţa, atunci când eşti perceput ca un monstru? Cum să înţelegi că, în fond, n-ai încetat niciodată să exişti? Cum să redevii femeie pe deplin, cetăţeană independentă şi respectată, conştientă de drepturile şi îndatoririle tale, capabilă să le aperi?

Naziran a încercat să răspundă la aceste întrebări, iar cartea de faţă ne destăinuie interogaţiile salvatoare şi extraordinara ei evoluţie interioară şi personală.

În cele din urmă, aceste rânduri ne istorisesc şi o luptă excepţională ce ne depăşeşte, ne revoltă, ne emoţionează, ne inspiră, dar ne şi face să reflectăm la ceea ce suntem, la modul nostru de a acţiona în calitate de animal politic şi social. Când am întâlnit-o pe Naziran, se zbătea între viaţă şi moarte; lupta, victoriile, suferinţele, spaimele, progresele ei de zi cu zi şi elaborarea planului său de viaţă au fost o ocazie de a observa lumea, de a-i observa pe ceilalţi şi de a mă observa pe mine însămi printr-o nouă grilă de lectură: viziunea mea despre fericire şi dreptate nu seamănă întotdeauna cu cea a lui Naziran, dar ea mi-a amintit că nu ştiam totul, că nu ştiam mai bine, că aveam încă multe de învăţat şi de făcut…

Scriind această carte, Naziran închină prin urmare, înainte de toate, un imn libertăţii, modestiei şi toleranţei. Naziran întruchipează acum Speranţa, dar aminteşte şi că drumul spre o lume fără atacuri cu acid este încă lung. Într-adevăr, vitriolarea nu cunoaşte în prezent nicio frontieră geografică, culturală, lingvistică sau religioasă; ea exista în secolul al XIX-lea în Europa şi face astăzi ravagii în Uganda, Etiopia, Zambia, Yemen, Africa de Sud, Columbia, Bangladesh, Pakistan, India, Cambodgia, Nepal, Japonia, Malaysia, Marea Britanie şi Bulgaria. Cu excepţia statului Bangladesh, fenomenul se extinde. Este aşadar esenţial să ne unim eforturile ca să punem capăt uneia dintre cele mai îngrozitoare forme de încălcare a drepturilor omului.

În Pakistan, ASF – în cooperare cu guvernul pakistanez, activiştii şi comunităţile locale, UNIFEM, UNDFP, DIFD, UNOPS, ASTI, Français du Monde şi supravieţuitorii atacurilor cu acid, printre care şi Naziran – este pe cale de a determina propunerea unei legi în parlamentul federal şi adunările provinciale pentru ca vânzarea de acid să fie controlată, reglementată, vinovaţii să fie aspru pedepsiţi, iar supravieţuitorii atacurilor să beneficieze gratuit de îngrijiri medicale şi de programe de reinserţie adecvate. Această lege, la care speră fiecare dintre noi, va fi dedicată lui Naziran, pakistanezilor şi tuturor celorlalte victime ale vitriolării…

Valérie Khan,

Preşedintă Acid Survivors Foundation

www.asfpakistan.org

Prolog

„Intră, tânăra e aici.” Mi-e puţin teamă când pătrund în cameră. Ne aflăm la sediul Acid Survivors Foundation din Islamabad, ONG care îngrijeşte şi reabilitează victimele atacurilor cu acid. Am fost avertizată. Naziran, tânăra care mă aşteaptă, a suferit arsuri înspăimântătoare.

Am realizat mai multe reportaje despre aceste femei desfigurate, arse cu acid sau cu kerosen, am mai văzut feţe cu trăsături topite şi diforme, trupuri martirizate, în agonie pe paturi de spital jegoase, printre muşte. Dar nu m-am putut obişnui niciodată cu aşa ceva.

Îmi promisesem să nu mă las impresionată, nu voiam ca tânăra să-mi simtă stânjeneala. Mă pregătisem. Totuşi, în faţa acelei femei fără chip, mi-am reţinut o mişcare de spaimă. Violenţa atroce pe care o suferise i se citea pe trăsături. O violenţă incredibilă, abjectă şi ireversibilă. Ochii, nasul şi buzele îi dispăruseră. Faţa ei nu mai exista. După trecerea şocului iniţial, i-am strâns mâna şi m-am aşezat lângă ea. Naziran voia să-şi spună povestea şi trebuia s-o ajut. Împreună cu traducătoarea mea, am petrecut astfel câteva săptămâni ascultând-o, punându-i întrebări şi îmbărbătând-o când lacrimile începeau să i se rostogolească pe obraji. De la o zi la alta, se contura viaţa uluitoare a acelei ţărănci simple dintr-un sat pierdut din Punjab. Am descoperit-o pe tânăra vioaie şi sensibilă care trăia în spatele acelei măşti de carne supusă supliciului. Revenea de departe, de foarte departe… Naziran, supravieţuitoare a infernului.

Am cutreierat regiunea în care s-a născut, străbătută de drumuri înguste şi cu sate mici. În acest ţinut agricol unde cresc manghieri, bumbac şi trestie-de-zahăr pluteşte încă spiritul sufiţilor. E un loc cu multe mausolee sacre, unde sunt înmormântaţi mistici veniţi din Asia Centrală şi din Iran. Consideraţi sfinţi, acei oameni au convertit populaţia locală la islam prin muzică şi poezie. Astăzi, deşi cultul sfinţilor continuă să existe, această regiune sărăcită şi abandonată a devenit un bazin de recrutare pentru grupurile fanatice care trimit un tineret fără viitor să facă jihadul. Aici îşi au fiefurile micile grupuri sectare care propovăduiesc ura faţă de minoritatea şiită. Este şi o regiune feudală, unde domnesc mari proprietari de pământ. Aceştia îi menţin pe ţărani în condiţii de Ev Mediu şi într-o ignoranţă crasă. Cu cât sătenii sunt mai puţin educaţi, cu atât sunt mai uşor de exploatat. În această regiune, violenţa, alimentată de sărăcie şi analfabetism, este o normă cotidiană. Aici se concentrează toate problemele sociale ale ţării: violuri, căsătorii între copii, violenţă domestică. În acest context patriarhal, femeile sunt o mână de lucru docilă şi supusă corvezilor; ele recoltează bumbacul, taie trestia-de-zahăr, mulg animalele, îşi cresc numeroşii copii şi se ocupă de casă. Şi, pe aceste meleaguri, crimele sunt frecvente. Pentru a pedepsi o familie, femeile sunt violate, ucise sau arse …

De douăzeci de ani, o armă nouă face ravagii: acidul sulfuric. În această provincie foarte agricolă, canalele de irigaţie, moştenite de la Imperiul Britanic, au permis dezvoltarea cultivării bumbacului. Acidul e folosit primăvara pentru curăţarea seminţelor de bumbac înainte de semănat. Lichidul fatal este disponibil la un preţ foarte mic (40 de rupii, adică în jur de 40 de eurocenţi) în majoritatea dughenelor. Acidul este utilizat frecvent şi pentru desfundarea canalelor de scurgere, spălarea maşinilor agricole şi a sălilor de baie. Acidul este un produs uşor de procurat, ieftin, a cărui vânzare nu e controlată. Este aşadar o armă la îndemâna tuturor. O armă necruţătoare, care lasă în urma ei zeci de vieţi distruse. E de-ajuns o sticluţă ca să producă ravagii… Această formă de violenţă sadică urmăreşte distrugerea victimei în ce are ea mai profund. Victima supravieţuieşte în general rănilor, îndurând suferinţe imposibil de descris, şi rămâne desfigurată pe viaţă.

În ultimii ani, numărul atacurilor cu acid a fost în permanentă creştere. În 2007, Acid Survivors Foundation a înregistrat 30 de agresiuni cu acid. În 2009, ONG-ul a inventariat 48. Dar numărul real al atacurilor este estimat la peste 150, căci nu toate victimele îndrăznesc să facă plângere, iar unele mor fără să lase urme. Victimele sunt în general femei tinere, cu puţină educaţie şi provenind dintr-un mediu sărac. O minoritate (25%) o reprezintă bărbaţii, atacaţi în urma unor dispute familiale, din gelozie sau din rivalitate comercială. Agresorul este aproape întotdeauna un bărbat dintr-un mediu sărac. Copiii răniţi de jeturi de acid sunt în principal victime colaterale.

Motivele sunt de două feluri: economice şi sexuale. Economice, deoarece poate să fie vorba de o reglare de conturi legată de o ceartă privind o proprietate, pământuri, moşteniri. În această regiune agricolă, pământul este carnea şi sângele unei familii. Când doi bărbaţi îşi dispută un teren, unul dintre ei poate s-o atace cu acid pe soţia sau pe fiica celuilalt ca să se răzbune. Pedepsind femeia, este pedepsită familia. Mai este şi problema dotei: familia soţului se poate răzbuna pe tânăra soţie care n-a adus dota scontată sau pe văduva care refuză să-şi cedeze patrimoniul. Motivele sunt sexuale în cazul unei femei sau al unei adolescente care a refuzat nişte avansuri sau o cerere în căsătorie. Pretendentul se simte jignit şi vrea s-o pedepsească în aşa fel încât să nu mai poată fi niciodată a altuia. Există, de asemenea, crimele pasionale, geloziile, certurile de cuplu… Şi, apoi, ceea ce se numeşte „crimă de onoare”. Soţul (ori familia) se consideră dezonorat de o femeie şi o pedepseşte.

Consecinţele fizice sunt ireversibile. Cele mai atinse părţi ale corpului sunt faţa, simbol al frumuseţii şi feminităţii, precum şi bustul, umerii, pieptul şi spatele, uneori părţile genitale. Rata de supravieţuire a victimelor acidului este ridicată, dar distrugerile cauzate de răni sunt dezastruoase, fiindcă acidul dizolvă pielea şi chiar oasele, care se topesc împreună. Otrava rămâne un timp în organism şi continuă să se scurgă. Este deci dificil să se prevadă întinderea vătămărilor. În cursul convalescenţei, pielea se umflă, trebuie să fie hidratată în permanenţă şi să i se aplice comprese. Arsurile se vindecă în cele din urmă, dar cicatricile se contractă, evoluează şi se pot înrăutăţi cu timpul. Şedinţele de chineziterapie sunt indispensabile, altfel se instalează un handicap permanent. Cu cât pacientul este tratat mai repede, cu atât rezultatele sunt mai bune. Tratamentele sunt foarte lungi, un pacient ars cu acid având nevoie, în medie, de vreo 20 de operaţii. Ele sunt distanţate în timp, deoarece de fiecare dată este nevoie de şedinţe de chineziterapie între intervenţiile chirurgicale. Prima etapă este excizia pielii arse, după care urmează grefele şi, în fine, chirurgia reparatorie: trebuie reconstruite gura, cartilajul nasului, urechile, relaxate contracturile, implantat părul. Evident, consecinţele psihologice sunt dramatice. Victimele sunt profund traumatizate, trec prin episoade depresive, uneori cu tendinţe de sinucidere.

În sate, victimele sunt respinse uneori de comunitate, care le consideră răspunzătoare pentru ce li s-a întâmplat. Ele devin o povară pentru familie. Unele îşi vor petrece restul vieţii izolate în casă, fiindu-le prea ruşine de felul în care arată ca să îndrăznească să se arate în public. Altele sunt trimise să cerşească pe marginea drumurilor, expuse ca nişte animale de bâlci, ca să aducă bani.

Pacienţii îngrijiţi de Acid Survivors Foundation încep un lung proces de reabilitare. Trebuie să înveţe să facă faţă privirii celorlalţi şi să dezvolte competenţe ca să se descurce. Există faze de descurajare, dar, odată ce persoana a luat în considerare un plan de viaţă, luptă să-l construiască. Aceasta poate să însemne întoarcerea în familie, reluarea studiilor, învăţarea unei meserii noi: Navid vrea să fie educator specializat, Nassim este doică, Mai are o cireadă de vaci şi trăieşte împreună cu copiii săi, Zafar vrea să înveţe dansul şi muzica, Sahida face croitorie la domiciliu, Naila a urmat cursuri prin corespondenţă ca să devină medic.

Mult timp au domnit impunitatea şi legea tăcerii. O victimă săracă, vulnerabilă şi traumatizată nu este în stare să se apere. Ca să facă plângere, trebuie deja să plătească un bacşiş poliţiştilor. Dar, dacă agresorul plăteşte mai mult, plângerea riscă să nu fie soluţionată niciodată. Când cazul îşi urmează totuşi cursul, agresorii pot să-i corupă şi pe judecători. Ei sunt eliberaţi atunci în schimbul unor simple compensaţii financiare. Unii primesc însă scurte condamnări la închisoare. Uneori, când agresorii sunt membri ai familiei, fac ei înşişi declaraţii false la poliţie în locul victimei, care agonizează pe patul de spital. Din 2002, o lege nouă le permite totuşi doctorilor să înregistreze direct declaraţia unui pacient, dar de multe ori aceştia nu doresc să meargă la proces şi preferă să se ţină departe de disputele familiale. Însă, din 2009, lucrurile au început să se mişte. Odată cu mediatizarea, populaţia devine conştientă de oroarea acestor crime. Jurnaliştii urmăresc cazurile şi denunţă aceste practici. Noul preşedinte al Curţii Supreme din Pakistan, Iftikhar Chaudhry, se prezintă oficial ca un apărător al drepturilor omului. Se poate deci spera într-o schimbare de mentalitate la vârful sistemului judiciar. O judecată istorică într-un caz de atac cu acid a avut loc în 2009. Unul dintre agresori fusese eliberat de un tribunal după ce îl corupsese pe judecător. Curtea Supremă, sesizată cu privire la acest caz, l-a condamnat în cele din urmă la 12 ani de închisoare şi o compensaţie de 1,2 milioane de rupii. Preşedintele Curţii Supreme a cerut cu această ocazie o schimbare legislativă, însoţită de o reglementare a vânzării şi a utilizării acidului, precum şi pedepsirea mai severă a agresorilor…

Un proiect de lege a fost dus la bun sfârşit în ultimele luni¹. Va fi votat într-o bună zi? Alt proiect de lege foarte ambiţios privind violenţa domestică şi protejarea femeilor aşteaptă de un an, blocat de islamişti, care se tem de emanciparea femeilor.

Célia Mercier

1. În 2018, Adunarea Naţională a Pakistanului a adoptat un proiect de lege privitor la atacurile cu acid şi incendieri, prin care se garantează tratament medical gratuit şi recuperare pentru victimele atacurilor cu acid şi ale incendierilor, precum şi celeritatea şi corectitudinea procedurii judiciare (n.ed.).

Introducere

Simt cum cineva mă prinde cu brutalitate de braţ. Cred că e o bătrână. Are o voce stridentă, neplăcută. Îmi zice că n-o să mă doară, c-o să dureze doar câteva secunde. Plutesc într-o ceaţă opacă, o noapte de durere. Încerc să mă zbat, dar nu reuşesc să mă mişc. Aş vrea să-i spun să mă lase în pace. Un geamăt răguşit îmi iese din gât. Femeia insistă, îmi ţine braţul cu fermitate. Degetele mi se îndoaie, se crispează, încerc s-o resping… N-am putere. Mâna nu mă ascultă. Cade fără vlagă. Simt cum un ac îmi intră în braţ, găureşte pielea, intră în venă. Aş vrea să smulg vârful ăla ascuţit de metal. Dar injecţia a fost deja făcută. Durerea dispare treptat. Mă prăbuşesc într-o gaură neagră, mă înec.

Mă trezesc, simt din nou durerea. Un miros insuportabil de ars amestecat cu efluvii de detergent îmi provoacă greaţă. Un lichid acid îmi urcă din stomac în gât. Îmi vine iar să vomit, dar nu reuşesc. Gâtul îmi arde. Faţa parcă mi-a luat foc, pielea e carne vie. Totul e negru, totuşi ştiu că nu e noapte. Aud zgomot în jur. Un pat din fier care alunecă pe rotile şi se loveşte de un perete. Paşi precipitaţi, gemete de femeie. Apoi o voce care şuşoteşte. Murmure neclare. Cineva intră în încăpere şi mânuieşte un obiect metalic. Alt ac îmi pătrunde în braţ. Mă prăbuşesc din nou în inconştienţă.

Un urlet mă trezeşte. E sora mea Farah¹. E înspăimântată. Se tânguie în gura mare. Strigă că sora i-a fost ucisă. Aud şi alte voci. Cea mai gravă e a fratelui meu Salim. Încearcă să-mi îmbărbăteze sora. O recunosc şi pe mama, care plânge în hohote. Ce s-a întâmplat? Îmi amintesc de noapte, dormeam. Şi, brusc, pe faţa mea, un lichid fierbinte… Plutesc în ceaţa care-mi dă senzaţia de greaţă. Simt că-mi pierd cunoştinţa. Zgomote de paşi. Familia mea se îndepărtează, pleacă, mă lasă aici singură. În întuneric.

Sunt trează doar pe jumătate şi mor de sete. Îmi simt gâtul uscat, ca de carton, ca deşertul Thar. Visez o ploaie musonică, trombe de apă bruşte care m-ar răcori, care m-ar duce cu ele spre râul Chenab. Curentul mă poartă în derivă. Tresar. E vocea soţului meu, Fawad. Un timbru totuşi familiar care mă îngheaţă dintr-odată. Tremur auzindu-l atât de aproape de mine. Ca o ameninţare vagă, un pericol pe care nu reuşesc să-l numesc. E într-adevăr Fawad. Discută cu un bărbat necunoscut. Ei cred că dorm, că n-aud nimic. Vorbesc despre mine ca despre o absentă.

— O să trăiască, doctore?

— E arsă în proporţie de 70%. Rănile s-au infectat. După părerea mea, în două-trei zile va muri.

1. În scopul protejării vieţii private a celor implicaţi, numele acestora au fost schimbate (n.a.).

1

Cu 20 de ani în urmă, într-un sat din sudul Punjabului…

Curentul s-a întrerupt din nou. Becul mic din cameră atârnă gol, inutil, suspendat de o sârmă care iese din tavan. Încăperea e cufundată în întuneric. Mama se ridică să deschidă uşa. Ultimele licăriri ale zilei se căznesc să lumineze camera din beton cenuşiu. Abia dacă se disting petele de grăsime şi crăpăturile pe pereţi.

Pe mama o cheamă Nargis. E o femeie mică, subţirică şi umilă. Pare fragilă; totuşi, are corpul robust precum cel al tuturor ţărăncilor din regiune. Chiar dacă nu e aşa de bătrână, părul îi albeşte deja. Îl vopseşte în fiecare lună cu henna, ceea ce-i dă frumoase reflexii roşcate. Are ochii negri şi vioi, iar nara dreaptă îi e împodobită cu un frumos inel aurit.

Mama tună şi fulgeră din cauza acestor întreruperi de curent care ne iau întotdeauna pe neaşteptate. Consideră că nu e destulă lumină. Aprinde cu nişte chibrituri groase lumânarea veche lipită de etajeră. Ceara negricioasă pârâie şi fumegă. Mama se aşază din nou pe vechiul ei charpoi, un pat din frânghii împletite cu vopseaua scorojită. În limba noastră, charpoi înseamnă „patru picioare”.

Ca în fiecare seară, mama îşi suflecă pantalonii bufanţi până deasupra genunchiului. Îşi masează cu migală picioarele cu ulei de muştar, frecându-le cu mâinile ei aspre. Lichidul, păstrat într-o sticluţă din plastic, pe care mama o ţine cu mare grijă în cufărul ei, este gros, vâscos, de un galben intens. Mama ia doar puţin de tot pentru fiecare picior, fiindcă acest ulei costă mult. Parfumul persistent se amestecă cu mirosul de ceară. Mama oftează, are picioarele foarte slabe şi uscate, brăzdate de vinişoare albastre. O dor de mult timp. Mama munceşte prea mult.

Eu stau pe jos, lângă ea, pe podeaua de pământ bătătorit. Sunt fetiţă şi mă joc cu sora mea mai mare, Farah. Ea şi-a scos brăţările, comori păstrate într-o cutioară din carton. Sunt bangle, brăţări din sticlă foarte fină, care se pun cu zecile la încheietura mâinilor. I-au fost dăruite de una dintre verişoarele noastre, care primise o mulţime cu ocazia căsătoriei. Brăţările au reflexe multicolore, strălucesc şi scot un clinchet când Farah se ridică să-şi ia peria. Sora mea cea mare îmi cere să-i aranjez părul lung şi negru care-i ajunge până la brâu. Îl voi împleti într-o cosiţă mare împodobită cu panglici aurii.

Deodată, poarta de fier a casei se trânteşte, pereţii se cutremură. Tata intră valvârtej în încăpere. Pare mânios. Răcneşte ocări. Spune că mama e o femeie rea, că o urăşte. Mama îl priveşte, surprinsă de această intrare agresivă. Nu l-a auzit venind. Îi vede doar ochii injectaţi de sânge şi gura deformată de furie. Tata se năpusteşte la ea, îi smulge vălul şi o târăşte pe jos trăgând-o de păr. O strânge de gât din toate puterile. Când mama deschide gura să protesteze, tata se dezlănţuie şi o loveşte puternic cu sandala. Mama urlă, imploră. Primeşte un potop de lovituri. Eu şi Farah stăm ghemuite într-un colţ al camerei. Nu reuşesc nici măcar să plâng. Tremur din tot corpul. Poate c-o să vină pe urmă şi rândul meu. Dar tata nu se ocupă de noi, fetiţele cuibărite lângă perete. Nici măcar nu ne-a privit.

Farah şi cu mine profităm şi ne strecurăm, ca nişte şoricei, afară din casă. Sora mea mă strânge de mână atât de tare încât mă doare. Îmi tremură picioarele. Alergăm până la poartă. Ţipetele mă urmăresc. Îmi astup urechile. Nu vreau să gândesc, nu vreau să mai aud nimic. Dar în cap îmi răsună urletele mamei. Sandalele mele vechi se sucesc, mă reped în stradă.

Nu văd motocicleta venind cu viteză, cu farurile stinse. Farah mă trage brusc înapoi. Brăţările i se rup şi cad în stradă. Motocicleta se îndepărtează într-un nor de praf. Farah se apleacă să le adune, dar nu mai sunt decât bucăţele împrăştiate care strălucesc în noroi. Îmi trag răsuflarea, cu un suspin înţepenit în gât.

Lăsăm micile pepite de sticlă pe jos şi mergem, fără să vorbim, până la casa Zairei, pe o stradă învecinată. Zaira e o vecină, o prietenă a mamei. La ea ne refugiem când tata vine să o bată pe mama. Aici, nu mai auzim ţipetele. În casă răsună doar glasuri ascuţite de copii. Intru în curticică împreună cu Farah.

— Ei, bună ziua, Naziran! Vii să te joci cu mine?

Ne primeşte Rima, una dintre fiicele Zairei. Are cam aceeaşi vârstă ca mine. E o fetiţă slăbuţă, cu ochi mari migdalaţi şi un păr în dezordine, care nu e pieptănat niciodată. Am lacrimi în ochi, dar mă străduiesc să zâmbesc. Zaira iese din casă cu braţele pline de rufe. Îşi dă seama imediat după aerul nostru speriat că ceva nu e în odine. Mă întreabă:

— Iar tatăl vostru, aşa-i?

Mi-e prea ruşine. Ştiu că nu trebuie să vorbesc despre problemele noastre. Nimeni nu trebuie să ştie asta, mi-a explicat Farah. Dar Zaira ştie ce se petrece la noi. Am văzut-o de mai multe ori îmbărbătând-o pe mama, care plângea. Mă fixează cu ochii ei mari şi negri.

— Haide, spune-mi! A venit tatăl tău?

— Da, e acasă…

— Doamne, biata Nargis!… Dacă vreţi, puteţi dormi aici, fetelor…

Îi mulţumesc Zairei. Fiica ei, Rima, îmi zâmbeşte; e foarte ocupată cu jucăria ei nouă, o păpuşă din plastic cu părul blond din nailon. I-a confecţionat o rochie de mireasă dintr-un petic de pânză roşie prinsă împrejur cu un elastic. I-a cumpărat-o tatăl ei luna trecută de Aid, marea sărbătoare musulmană cu care se încheie Ramadanul.

Am văzut altele la fel în bazar la negustorul de jucării şi haine pentru copii. Păpuşelele sunt atârnate la intrarea dughenei în pungi din plastic. Au braţe şi picioare care se pot mişca. De fiecare dată când trec prin faţa prăvăliei, mă opresc şi le privesc. După un moment, negustorul, un bătrân cu un turban mare pe cap, îmi strigă cu vocea lui groasă s-o şterg de-acolo.

Rima se ridică şi-mi întinde păpuşa.

— Uite, Naziran, i-am făcut un dupatta, un văl!

Mă aşez lângă ea şi iau jucăria. Îmi invidiez vecina. Ba chiar am mare ciudă pe ea. Tata vine acasă doar ca s-o bată pe mama, niciodată ca să ne aducă jucării! De ce nu ne iubeşte?

Tresar când o văd pe mama intrând în curte. Are părul răvăşit, ochii roşii şi partea de sus a tunicii îi e ruptă. Farah se aruncă în braţele ei. Eu mă ghemuiesc lângă dânsa ca un copilaş. Izbucnesc în lacrimi. Mama mă sărută pe faţă, îmi mângâie părul. Vrea să ne ia acasă. Mă trage de braţ. Dar nu vreau să merg cu ea. Nu vreau să mă întorc acasă, sunt îngrozită. Mi-e teamă să nu-l găsesc pe tata tot acolo. O resping pe mama, tropăi, plâng. Zaira mă linişteşte şi doar aşa accept să o urmez pe mama. „Tata a plecat. O să fie bine.” Mama îmi explică prin gesturi că nu trebuie să mă îngrijorez.

Mama nu poate să vorbească, n-a putut niciodată. Am înţeles foarte devreme că nu era ca toată lumea. Nu aude când o strigi, nu tresare niciodată când cade ceva jos. Mama nu rosteşte cuvinte. Din gură îi ies doar sunete ciudate. Dar ştie foarte bine să se exprime, se face înţeleasă de toată lumea cu ajutorul mâinilor şi al feţei, mimează, face grimase, gesticulează. Reuşeşte chiar să citească de pe buze. Noi, copiii ei, îi zicem Gongui Ma, „Mama Surdă”.

Mama e surdă de foarte mică. Bunica mi-a spus povestea ei de mai multe ori. Se pare că, într-o zi, când avea vreo trei ani, mama s-a dus afară să se joace cu una dintre surorile ei, lângă casa lor din satul Taal. Pe un teren viran, printre boschete uscate, se afla un copac foarte bătrân cu trunchi noduros şi ramurile foarte răsucite. Era un copac bântuit. Atât de bătrân, încât avea puteri supranaturale. Oamenii din zonă povesteau că acel copac le provoca avorturi femeilor însărcinate şi le lua minţile tinerelor. Părinţii le interziceau copiilor să se joace în apropiere. Dar mama era mică şi făcea doar cum o tăia capul. Împreună cu sora ei Saadia, s-a dus să se plimbe pe sub copacul bântuit, fără să le spună părinţilor. Când s-au întors acasă, amândouă fetiţele surziseră. Din cauza copacului malefic.

De atunci, mama nu mai vorbeşte. Asta le-a pricinuit multe griji bunicilor. Când Nargis a trecut de 14 ani, bunica îşi pierduse speranţa c-o va mai putea mărita. Bunicii erau săraci, aveau doar o mică turmă de capre slăbănoage şi de oi numai piele şi os, cu care îşi ţineau familia: cinci fete şi trei băieţi. Nu numai că bunicii nu puteau să-i ofere mamei o dotă cum se cuvine pentru căsătorie, dar, în primul rând, cine ar fi putut să-şi dorească o soţie surdă şi mută? Mama fusese deja refuzată de o duzină de familii.

În regiunea noastră, fata e o povară pentru părinţi, o gură inutilă de hrănit. Nu aduce bani. Mai târziu, nu ea are grijă de părinţii ajunşi la bătrâneţe, ci băieţii. Trebuie deci s-o măriţi cât mai devreme ca să scapi de ea. Şi atunci, bunicii erau gata s-o dea pe mama primului venit. Doar nişte văduvi şi nişte bărbaţi maturi libidinoşi puteau să fie interesaţi de o astfel de soţie, surdă toacă. După căutări disperate, bunicul a găsit în cele din urmă un pretendent. Era un bărbier pe nume Fawad, la vreo 50 de ani. Nu fusese însurat niciodată. Trăia foarte modest din meseria lui şi avea câteva terenuri cultivate. Când Fawad a acceptat căsătoria, a fost o uşurare pentru întreaga familie.

Mama s-a mutat la el. Ne asigură că era fericită cu acel bărbat, chiar dacă abia aveau ce mânca. Fawad avea grijă de ea şi o respecta. Au avut împreună doi băieţi, fraţii mei vitregi Arif şi Tahir, care acum sunt adulţi. Totuşi, într-o zi, bărbierul Fawad s-a îmbolnăvit. A murit după câteva săptămâni. Mama a rămas singură cu copiii. Să fi avut vreo 25 de ani.

Atunci au început necazurile ei. După moartea lui Fawad, mama a moştenit micul lui teren. Dar soacra sa, o ţărancă ahtiată după pământ, dorea ca proprietăţile să rămână în familia ei. Şi voia să-i păstreze şi pe cei doi fii ai mamei, Arif şi Tahir. Băieţii sunt preţioşi. Aşa că bătrâna a găsit o soluţie: a cerut ca mama să se recăsătorească cu Murtaza, fratele cel mai mic al lui Fawad. Acesta era un bărbat mult mai în vârstă decât mama. Avea părul înspicat şi mustaţa vopsită cu henna. Şi apoi, nu se bucura de o reputaţie prea bună, se zicea că era violent şi prefăcut. E puţin spus că mama nu era deloc încântată de ideea acestei căsătorii…

Murtaza nu voia nici el să se căsătorească cu mama. O văduvă handicapată, ce mai cadou! El le-a sugerat părinţilor săi s-o trimită înapoi la familia ei şi să-i fure pământul. Părinţii lui Murtaza au refuzat; voiau să facă lucrurile aşa cum se cuvine, altfel vecinii aveau să bârfească. Şi-au obligat fiul cel mic să se însoare cu mama. Mama era foarte întristată, dar n-a avut de ales. E o femeie blândă şi amabilă. Nu voia să-şi supere soacra, aşa că în cele din urmă a acceptat. Şi astfel l-a luat mama de bărbat pe tatăl meu. După căsătorie, Murtaza a recuperat mica bucată de pământ a lui Fawad şi a păstrat pentru el profitul obţinut de pe urma recoltelor. Gongui Ma n-a zis nimic; oricum, n-avea ce să zică.

Numai că Murtaza era căsătorit deja. Cu prima sa soţie, Zubieda, făcuse nouă fete şi doi băieţi. Zubieda era încă o femeie foarte frumoasă, mult mai frumoasă decât mama. Era puţin trecută din cauza vieţii aspre pe care o avusese, iar multele sarcini o lăsaseră cu un pântece mare şi fleşcăit. Dar era înaltă şi voinică, avea ochi mari, negri, iar părul brunet şi des. Când Murtaza s-a căsătorit cu Gongui Ma, Zubieda era foarte geloasă văzând că-i vine o rivală, mult mai tânără şi mai proaspătă decât ea, în ciuda infirmităţii. Zubiedei îi era teamă că mama o să-i fure iubirea soţului.

Este adevărat că, la început, tata era mulţumit că profita de trupul unei femei tinere. A avut cinci copii cu Gongui Ma, surorile mele mai mari, Mariam şi Saima, care sunt deja căsătorite, fratele meu Salim, sora mea Farah şi apoi eu, Naziran, cea mai mică, ultima. Nu ştiu vârsta exactă a fraţilor mei şi surorilor mele, şi nici pe a mea, de altfel. La ţară, nimeni nu-şi cunoaşte cu adevărat data naşterii, nu se face certificat. După cum zice unul dintre unchii mei, „numai Allah ştie ziua în care o să ne naştem şi ziua în care o să murim, el hotărăşte”.

Am aflat că Gongui Ma mai avusese o fiică, pe sora mea cea mare Shazia, pe care n-am cunoscut-o niciodată. La vârsta de patru ani, s-a îmbolnăvit de febră tifoidă. Nu exista dispensar în sat, copilul trebuia dus la oraş ca să fie consultat de un doctor. Tata era foarte sărac, nu voia să-şi cheltuiască toate economiile sau să împrumute de la vecini ca să plătească un tratament, mai ales pentru o fată. Sora mea cea mare a murit fiindcă n-a fost îngrijită. Asta era soarta multor copii mici din sat. Femeile erau nevoite sa facă mulţi copii fiindcă nu supravieţuiau toţi.

La vremea aceea, în satul nostru, nici adulţii nu trăiau până la adânci bătrâneţi. Multe femei însărcinate mureau la naştere. Gongui Ma a supravieţuit sarcinilor. Năştea acasă cu ajutorul unei dai, o moaşă tradiţională. În orice caz, cel mai important pentru ea era să aibă un băiat de la Murtaza. A avut doar unul. Drept urmare, e răsfăţat de toate surorile. Fratele meu Salim este bărbatul casei, el trebuie să ne protejeze pe noi, fetele. E un băiat descurcăreţ şi zvăpăiat, are ochi strălucitori străjuiţi de gene lungi. Mă înţeleg bine cu Salim, care e şi preferatul meu din familie. Ştiu că mă iubeşte mult, chiar dacă preferă să se joace cu băieţii din sat.

După căsătoria cu Gongui Ma, tata a rămas să locuiască cu prima soţie şi copiii lor. Mama, sora mea, fratele meu şi cu mine locuim în altă casă, la vreo sută de metri de a lui Zubieda. Avem trei încăperi mici din cărămidă, aliniate una după alta, care dau spre o curte cu pământ bătătorit înconjurată de un zid. Într-un colţ al curţii, o baracă din tablă adăposteşte toaleta. E o gaură săpată în pământ deasupra căreia trebuie să te laşi pe vine ridicându-ţi bine vălul, dacă eşti fată, ca să nu atârne pe jos. La toaletă e şi un mic robinet de apă.

Ca să te speli, umpli un lighean şi te stropeşti cu apă folosind un borcan din plastic. În curte, există un loc pentru făcut focul şi acolo gătim. Şi mai e un copac mic, care ne dă umbră vara. Avem curent electric, atunci când e. În camera mamei se află un bec, o priză pentru ventilator şi alta pentru radio. Se poate spune că avem un trai fericit în căsuţa noastră, cel puţin când nu e mama mea vitregă prin zonă.

Căci, în ultima vreme, mama mea vitregă Zubieda nu mai suportă ca Murtaza să ne viziteze. E foarte inteligentă şi manipulatoare, aşa că inventează mereu poveşti. O vorbeşte de rău pe mama tot timpul în speranţa că tata n-o s-o mai poată suferi. Zubieda ne dispreţuieşte. Părerea ei e că suntem nişte nimicuri, nişte paraziţi. De cum intră pe poartă, ştiu că se va isca o ceartă.

Acum două zile, Zubieda a venit să-şi bage nasul pe la noi. Căuta un pretext să ne otrăvească viaţa. A intrat în curte şi a zărit-o pe mama, care spăla rufe. S-a apropiat de ea şi a recunoscut tunicile lui Murtaza în lighean. Zubieda s-a înfuriat la culme. A răcnit:

— Cu ce drept speli hainele soţului meu? Vrei să-l impresionezi? Speri c-o să vină să trăiască cu tine şi o să mă părăsească pe mine?

Mama a început să plângă. Nu ştia ce să răspundă. Stânjeneala ei a încurajat-o pe Zubieda, care şi-a continuat vorbele răutăcioase, luându-se şi de vecini. Îmi amintesc că ţipa:

— Eşti doar văduva cumnatului meu şi vrei să-mi furi soţul? Îţi interzic să-i speli hainele!

În acel moment a sosit tatăl meu. De cum l-a zărit, Zubieda şi-a jucat comedia obişnuită. A izbucnit în lacrimi şi a arătat spre Gongui Ma hohotind:

— Uită-te la căţeaua asta! Face orice ca să mă provoace! Vreau să mor!

Tata, în loc să-i mulţumească mamei că-i spăla hainele, i-a tras o palmă. I-a poruncit să-i dea ascultare Zubiedei. Eu şi Salim asistam la scenă în tăcere. Am fi dorit să-i luăm apărarea mamei, dar ce puteam să facem…?

Mama nu e în stare să se apere. Şi de fiecare dată se întâmplă la fel. Uneori, Zubieda inventează şi bârfe stupide ca să-l enerveze pe tata. Ştie să-şi infiltreze bine veninul. De-asta vine tata mereu s-o bată pe Gongui Ma, torturând-o fizic şi mental. Fiindcă Zubieda îl stârneşte. Gongui Ma a descoperit chiar că mama mea vitregă se duce în secret la vrăjitoarele din sat ca să-i facă farmece. Acum, e simplu, tata o urăşte pe mama. Iar lui Gongui Ma părul i-a albit de tot.