© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3304-3

ISBN PDF: 978-973-46-3305-0

ISBN print: 978-973-46-3292-3

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Torian Dixton/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

„Acolo unde încetează speculaţia, adică în viaţa reală, începe deci ştiinţa adevărată, pozitivă, înfăţişarea activităţii practice, a procesului practic de dezvoltare a oamenilor. Vorbăria despre conştiinţă încetează… Dificultatea începe… abia atunci când păşim spre cercetarea şi sistematizarea materialului, adică spre adevărata lui expunere, indiferent dacă este vorba de o epocă trecută sau de cea prezentă.”

K. Marx, Fr. Engels, Ideologia germană (1846)

Cuvânt-înainte

Metodologiile de cercetare sunt în mare parte considerate normative şi istorice. Ele s-ar baza pe un gen de arheologie a cunoaşterii deja statornicite şi ar viza reproducerea poveştilor de succes teoretic dintr-un domeniu al cunoaşterii ştiinţifice. Astfel construite, metodologiile ar fi implicit pândite de riscul blocării imaginaţiei creatoare şi a prospectării de noi alternative teoretice. Totuşi, acest volum, revizuit în mod substanţial (în proporţie de peste 60%) după prima publicare şi conceput ca o introducere în metodologia cercetării sociologice, este alcătuit astfel încât să stimuleze creativitatea metodologică a cercetătorului. Cu alte cuvinte, volumul este construit în aşa fel încât să documenteze teoretic imaginaţia metodologică a cercetării sociologice. Aceasta cu atât mai mult cu cât în prezent ne confruntăm cu cerinţa de a construi acea ştiinţă socială care să dea seama de configurările actuale ale societăţii în care trăim şi care să corespundă epocii modernităţii contemporane.

Cristalizările sociale din prezent sunt profund caleidoscopice. Riscurile şi consecinţele neintenţionate se multiplică, reţelele şi fluxurile de bunuri şi persoane traversează graniţe care, până de curând, separau societăţile naţionale, tehnologiile de comunicare şi producţia economică sau culturală dilată timpul şi contractă spaţiul social, inegalităţile cresc, mobilitatea este ubicuă, responsabilităţile individuale se multiplică. Pentru a face faţă unor astfel de dezvoltări, nevoile de reflexivitate ale persoanelor confruntate cu procese ale individualizării şi ale ieşirii din perioada de dominare a efectelor structurale devin tot mai evidente. Odată cu creşterea nevoii de reflexivitate a individualităţilor, dar şi a organizaţiilor şi comunităţilor, asistăm şi la creşterea nevoii de cunoaştere socială sistematică şi relevantă. Cum să se producă o astfel de cunoaştere? Aceasta este întrebarea actuală a unei metodologii comprehensive a cercetării sociologice, iar volumul de faţă oferă căi de înţelegere a marilor opţiuni metodologice istoric consacrate, dar şi – sau mai ales – a unor direcţii viitoare de dezvoltare.

Multă vreme, sociologia s-a străduit să-şi construiască propria identitate disciplinară şi prin metodologia asociată. În prezent, o astfel de preocupare este încă importantă, dar este greu de admis că ar putea să o realizeze în absenţa comunicării cu alte ştiinţe sociale, în special cu economia, ştiinţa politică, psihologia şi istoria, fără a neglija dezvoltări filosofice relevante. Interdisciplinaritatea implicită tinde să devină tot mai insistent una explicită în acea sociologie care este implicată în proiecte ce dau seama de integralitatea unei vieţi sociale nefragmentate de raţiuni disciplinare. O astfel de opţiune animă abordările metodologice propuse în continuare.

Bucureşti, 2012

Argument preliminar

De îndată ce sociologia a aspirat să devină o ştiinţă, a început şi reflecţia asupra căilor pe care să le urmeze pentru a ajunge la poziţia râvnită. Teoriilor sociologice li s-au asociat, în forme mai mult sau mai puţin elaborate, metodologii de cercetare. Spre deosebire însă de ştiinţele deja consacrate, sociologia a păstrat în cadrul său preocuparea de a-şi clarifica în permanenţă presupoziţiile metodologice. Să fie acesta un semn al „adolescenţei sale întârziate” sau indiciul perpetuării unei reflexivităţi critice care ar ajuta-o să depăşească eventualele ipostaze speculative pentru a ajunge la „cunoaşterea reală”?

Oricum, această lucrare intenţionează să fie o introducere în metodologia cercetării sociologice, în care urmărim să relevăm în ce constă specificul metodologiei cercetării sociale pe baza analizei istorice şi epistemologice a orientărilor consacrate în abordarea faptelor, fenomenelor, relaţiilor şi proceselor sociale. Numai că, optând pentru o asemenea desfăşurare a analizei, am găsit că cei mai mulţi sociologi contemporani au vocaţia începutului. Dacă s-ar putea, fiecare nouă lucrare de specialitate ar institui nu numai o direcţie novatoare în teoria sau cercetarea sociologică, dar şi începutul veritabilei şi aşteptatei sociologii ştiinţifice. Chiar atunci când se proclamă „întoarcerea la clasici” se urmăreşte nu atât valorificarea consideraţiilor teoretice, cât invocarea lor pentru a sprijini noul „început”. Apelul la clasici se întemeiază pe acea interpretare care să justifice (istoric) autoritatea noii iniţieri. De aceea, mare parte din sociologia contemporană se prezintă ca o suită de începuturi, ca un conglomerat de critici reciproce.

Ieşirile din „labirintul controverselor” statornicite în sociologia contemporană nu pot eluda conotaţiile ideologice implicite sau explicite ale diferitelor orientări teoretice. Nu se mai poate imagina astăzi o sociologie a mijloacelor, şi nu a scopurilor, neutră valoric sau neimplicată ideologic. Orientarea constructivă sau practică a cercetării sociale este „obiectivă” în măsura în care explicitează valorile la care aderă şi oferă posibilităţi pentru construcţii sociale alternative în funcţie de valorile statuate. Pentru a se ajunge la o astfel de orientare, găsim că este necesar ca sociologia să părăsească starea „începutului perpetuu” pentru a se încadra în sensul dezvoltării continue şi eventual cumulative. Aceasta nu echivalează, desigur, cu excluderea reciprocă a alternativelor explicative, valorice sau practice propuse, ci cu aderarea productivă consecventă în vederea finalizării sale prin explorarea şi concretizarea multiplelor implicaţii şi dezvoltări actuale sau potenţiale pe care le oferă cercetarea omului şi a societăţii. Avem în vedere controversele bazate pe complementaritate, concentrate asupra varietăţii concepţiilor, dar şi asupra eventualelor intercomunicări sau corespondenţe. Opţiunea sociologului pentru o teorie de referinţă nu exclude controversa, ci o raportează la un cadru valorizator flexibil, deschis, constructiv, receptiv la nou.

Este general admisă presupoziţia că, într-o fază iniţială a dezvoltării unei discipline, acumularea de date, realizarea de descrieri minuţioase sunt întreprinderi utile, deşi prin natura lor pot fi considerate „preştiinţifice”. În acelaşi timp, mesajul cel mai semnificativ derivat din critica empirismului sociologic constă în aderarea necesară la un protocol ştiinţific mai general şi integrator, pentru a da sens teoretic datelor empirice, pentru a practica selecţia, aprofundarea, critica şi evaluarea problemelor sociale. Ne orientăm astfel către afirmarea funcţiilor metodologiei de cercetare şi concretizarea ei în proiecte şi alternative de realizare.

A finaliza un proiect metodologic de cercetare sociologică înseamnă a conduce la creşterea progresivă a construcţiei sau reconstrucţiei sistematice a factualităţii sociale. Totodată, nu putem acumula la nesfârşit date empirice fără a ajunge la o „mulţime” de date care nu ne mai spun mare lucru în afara localizării lor într-un timp şi spaţiu sociale strict limitate, la imposibilitatea de a le putea integra într-o explicaţie mai generală. De aceea este necesar să identificăm o arie problematică şi s-o investigăm în mod sistematic şi aprofundat, atât prin extindere factuală, cât şi prin corelaţii interfactuale. Aceasta însă nu este şi suficient, pentru că trebuie să ne raportăm la o teorie mai generală şi să corelăm explicaţiile noastre parţiale cu predicţii teoretice mai cuprinzătoare. Ne aflăm astfel pe calea articulării coerente a structurii conceptuale a teoriei de referinţă cu rezultatele cercetării empirice, în scopul de a elimina treptat unele ambiguităţi, de a dezvolta noi concepte, de a aprofunda sensurile unor propoziţii sau predicţii. Premisele unor asemenea preocupări trebuie să fie afirmate şi metodologic. Rezultă astfel necesitatea elaborării sistematice a unei metodologii a cercetării sociologice care să se concentreze asupra următoarelor domenii prioritare:

a) extinderea şi cuprinderea unui larg evantai de fapte sociale cu ajutorul unor metode specifice de investigare;

b) identificarea corelaţiilor intra- sau interfactuale prin tehnici adecvate;

c) îmbogăţire şi rafinare conceptuală;

d) construcţie şi integrare teoretică bazate pe descriere, explicaţie şi predicţie sociologică.

Domeniile specificate nu pot fi ierarhizate într-un tip sau altul de succesiune, atâta vreme cât raporturile dintre ele sunt de corespondenţă şi concomitenţă. Numai din raţiuni de prezentare sau de specializare a abordării metodologice ele pot fi sau sunt prezentate într-o anume ordine.

Lucrarea de faţă este aşadar consacrată analizei principiilor metodologice orientative în cercetarea socială. Aceste principii îşi afirmă implicaţiile practice în măsura în care se concretizează într-un mod de abordare sociologică şi ajung să fie aplicate în proiecte metodologice. Intenţia noastră este de a specifica componentele şi activităţile din cadrul proiectului metodologic pe baza analizei unei diversităţi de probleme ale cercetării sociale. Proiectul metodologic poate fi considerat o alternativă între altele posibile, fără pretenţii irevocabile de unicitate sau optimalitate absolută. Natura sa de „proiect” îşi are originea în caracteristica esenţială a oricărei metodologii de a se realiza prin practica efectivă a cercetării. Aşa cum îl vom descrie în partea a II-a a acestei lucrări, „proiectul” este o simplă intenţionalitate, propune modalităţi sau căi de aplicare şi realizare, specifică avantajele empirice şi teoretice ale modului de abordare care îi este intrisec. În ultimă instanţă, numai acumularea de experienţă de cercetare, dezvoltarea abordării pe care o sugerează ar putea să-l valideze şi să-l transforme din simplu proiect în alternativă metodologică efectivă. Am considerat necesară prezentarea sa sistematică în speranţa că experienţe de cercetare viitoare îi vor releva unele neajunsuri şi direcţii eventuale de dezvoltare.

Argumentarea menită să fundamenteze principiile metodologice la care aderăm şi proiectul de cercetare socială derivabil şi asociat acestora este construită mai ales istoric şi sociologic – sau, altfel spus, ţinând seama de istoria dezvoltării sociologiei şi a cercetării sociale. Parametrii proiectului metodologic de cercetare socială nu sunt formulaţi în funcţie de cerinţe epistemologice exterioare sociologiei sau de criterii filosofice privind discursivitatea ştiinţifică comparabilă cu cea din ştiinţele naturii. În identificarea lor am pornit de la specificul metodologiei, considerată parte componentă a sociologiei, şi de la modul de particularizare istorică în interiorul sociologiei a diferitelor practici metodologice. Ca atare, prima parte a lucrării (capitolele 1-2) este consacrată analizei dimensiunilor caracteristice metodologiei sociologice şi practicilor metodologice constituite istoric până acum. Din această analiză au rezultat câteva probleme de referinţă privind practicarea cercetării sociale şi elaborarea premiselor unui proiect metodologic. În capitolul 3 din partea a II-a a lucrării ne referim la aceste premise. În funcţie de opţiunile conturate în acest capitol, considerăm că proiectul metodologic se defineşte prin referinţele sale ontologice, modul de abordare empirică a realităţii sociale şi implicaţiile în planul construcţiei teoretice a discursului sociologic.

Este de înţeles că fundamentarea proiectului metodologic o desfăşurăm în idealitatea demersului său. De aici derivă câteva consecinţe: a) rareori o cercetare se realizează în aşa fel încât să chestioneze şi să aplice toate principiile metodologice referenţiale, ci cel mai adesea le implică în mod tacit; b) proiectul metodologic integral dispune de proprietatea decompozabilităţii, astfel că într-o investigaţie particulară se poate realiza parţial sau fragmentar; c) investigaţiile segmentate şi specializate (descrieri factuale, explicaţii localizate, predicţii extrapolate, culegeri şi ordonări de date empirice, analiza secundară a unor date etc.) sunt sau pot fi corelate între ele prin comunicări între moduri de desfăşurare, concluzii parţiale, elaborări teoretice sau explicative fragmentate etc., în aşa fel încât, în ultimă instanţă, se reconstruieşte integralitatea proiectului metodologic; d) analiza acestuia permite specificarea unor probleme de ansamblu ale cercetării sociale, având implicaţii în planul demersului de construcţie ştiinţifică a sociologiei. În principiu, nu ne-am propus să prezentăm metode şi tehnici de investigare, ci cum se poate orienta analistul social în utilizarea lor, care sunt temeiurile metodologice ale desfăşurării investigaţiei empirice şi construcţiei teoretice. Metodologia nu este numai sau în primul rând o colecţie de metode şi tehnici căreia să i se subordoneze ceea ce Wright Mills a numit „imaginaţie sociologică”. Dimpotrivă, menirea ei ar fi să se consacre ca unul dintre mijloacele principale de stimulare a imaginaţiei şi creativităţii în cercetare. Nu orice metodă (sau tehnică) de investigare asigură prin ea însăşi succesul unei cercetări sau analize sociale. Apoi, metoda de cercetare conduce la acele date care sunt coerente cu principiile metodologice ce au fundamentat-o, iar tehnicile de prelucrare a datelor generează informaţii a căror relevanţă teoretică este sistematizată în concordanţă cu modelul general al proiectului de analiză socială. De aceea dimensionarea unui proiect de cercetare solicită clarificări şi opţiuni metodologice prealabile. Intenţia lucrării de faţă tocmai în aceasta constă.

Partea I

Metodologie şi orientări metodologice
în sociologie

Într-o formă sau alta, premisele unui proiect trebuie dezvoltate, particularizate, încărcate de semnificaţii care se vor deschizătoare de drum pentru continuarea, şi nu pentru încetarea investigaţiei. Începutul prefigurează in nuce propria sa devenire, dar numai printr-o desfăşurare care nu poate împiedica apariţia surprizelor asociative. De aceea ne propunem ca în această secţiune a lucrării să caracterizăm metodologia cercetării sociologice. Desfăşurarea premiselor va fi focalizată asupra acelor probleme care enunţă diversitatea orientărilor teoretice sau a practicilor de cercetare şi care solicită sinteza posibilă într-un proiect metodologic adecvat nivelului de dezvoltare teoretică a sociologiei.

Pentru detalierea şi aprofundarea acestor premise, ne vom referi, în capitolul 1, la înţelesul pe care îl dăm metodologiei, la impactul teoriei sociologice asupra practicii de cercetare şi la caracteristicile normative ale metodologiei.

Dacă admitem că în sociologie nu s-a dezvoltat o metodologie unitară şi universală, autonomă faţă de universul teoretic luat ca referinţă, ci mai degrabă metodologii şi strategii de investigare specifice diferitelor orientări teoretice şi purtătoare ale ideologiei implicite sau explicite din cadrul acestora, atunci este necesar să analizăm (capitolul 2) principalele orientări teoretico-metodologice din sociologie şi să sesizăm elementele de diferenţiere şi pe cele de convergenţă. Scopul analizelor din această primă parte a lucrării este de a specifica acele caracteristici pe care le considerăm fundamentale din punct de vedere teoretic pentru definirea (în a doua parte) a unui proiect metodologic unitar şi sintetic.

Capitolul 1

Metodologia cercetării:
între teorie şi normativitate

Este un fapt aproape general admis că în sociologia contemporană diferenţele sunt mai proeminente decât convergenţele. Sursele de diferenţiere sunt multiple şi pot fi uşor explicate prin invocarea „tinereţii” disciplinei. Mai important însă este să remarcăm că asemenea diferenţe au condus la o veritabilă diviziune a muncii în interiorul sociologiei între cei care se ocupă cu probleme teoretice („sociologia generală”), cu cercetarea orientată către empiria socială („sociologia empirică”) şi cu probleme metodologice („metodologia generală”). De regulă, un stadiu al diviziunii realizate atrage după sine un alt stadiu, menit să-l aprofundeze, să-l extindă sau să-l detalieze pe primul. În metodologia sociologică, această situaţie a devenit evidentă în măsura în care identificăm metodologi specializaţi în măsurare socială, calcul matriceal, simulări pe calculator, statistică uni- sau multivariată, teoria jocurilor, modele stochastice sau lanţuri Markov, probabilităţi bayesiene etc. Cândva, R.K. Merton considera că menirea unei metodologii este de a fi generală, întrucât sarcinile sale le-ar „transcende pe cele ale oricărei discipline unice, ocupându-se fie cu probleme comune unor grupuri de discipline, fie, într-o formă mai generală, cu cele comune întregii cercetări ştiinţifice”¹. Astăzi însă este greu de afirmat existenţa unei metodologii generale, atât timp cât aceasta este suplinită de domenii metodologice specializate. Metodologia cercetării sociologice este un tip de metodologie specializată disciplinar, care se dezvoltă în strânsă legătură cu teoria sociologică de referinţă şi cu metodele sau tehnicile de cercetare empirică. Diviziunea muncii cercetătorilor sau practicienilor sociologiei nu poate fi considerată în sensul unui fragmentarism orientat către diferenţieri foarte mari. Mai degrabă considerăm necesar să fie pusă în evidenţă comunicarea dintre teoretician, cercetător şi metodolog, ca roluri sociale interdependente asociate unuia şi aceluiaşi sociolog. În acest sens vom urmări să argumentăm în acest capitol ce înţelegem prin metodologia cercetării sociologice şi care sunt dimensiunile ei fundamentale.

1.1. Unitatea metodologiei

Preocupările de elaborare a unei metodologii a cercetării sociologice sunt uneori considerate raportabile mai degrabă la filosofia ştiinţei decât la ştiinţa în cauză. Metodologia ar fi în fond normativă, ar indica mai ales spaţiile constitutive ideale ale domeniului teoretic de referinţă, ar fi menită să orienteze căile (cele mai) bune de raportare a cercetătorului la realitatea socială, pentru a ajunge la formularea de propoziţii ipotetice, testabile empiric şi integrabile în teorii coerente. Teoria ar fi scopul şi premisa cercetării, metodologia ar fi sistemul de norme, tehnici şi metode prin care o teorie este testată, controlată şi dezvoltată empiric. Prima descrie, reconstruieşte, explică realitatea în termenii limbajelor naturale şi/sau artificiale; cealaltă identifică procedeele de construcţie teoretică prin raportare la lumea empirică.

O astfel de poziţie îşi are raţiunile ei şi n-am fi tentaţi să o contestăm dacă nu am considera-o într-un fel limitativă.

Metoda de cercetare nu este integral independentă de teoria în raport cu care se dezvoltă şi care-i solicită ajutorul pentru raportarea cercetătorului la lumea empirică. Proiectarea unui experiment sau a unei anchete sociale, de exemplu, nu se realizează ţinând seama doar de reguli metodice sau normative, care se referă la controlul variabilelor, dispunerea acestora într-o serie de indicatori operaţionali, ordonarea spaţiului de atribute ale faptelor sociale investigate, formularea lingvistică cât mai accesibilă şi exhaustivă etc. Numai empirismul a sperat într-o detaşare suverană a metodei de investigare de teoria luată ca referinţă, eşuând până la urmă într-un conglomerat de date concrete care, chipurile, vorbeau prin ele însele, fără a fi necesară interpretarea şi integrarea teoretică. Într-o formă sau alta, teoria defineşte referinţa empirică a metodei de investigare, modul de considerare a realităţii, tipurile de date selectate din mesajul implicit al faptelor sociale. Orice metodă „eşantionează” realitatea, o fragmentează şi, într-o anumită măsură, o „forţează” să evoce semnificaţiile aşteptate prin teoria care a fundamentat-o. Metoda este selectivă, iar această selectivitate îşi are germenii în teoria care a ghidat elaborarea ei ca mod de investigare şi ordonare a semnificaţiilor faptelor sociale. Metodele standardizate – adică elaborate în formă normativă în manualele de metode şi tehnici de cercetare – sunt numai aparent independente de o teorie referenţială.

Propoziţiile formulate la nivel teoretic, explicativ, integrate în sisteme logico-teoretice coerente se convertesc în principii metodologice. Un exemplu ar fi edificator în acest sens. Teoria interacţionist-simbolică a lui G.H. Mead, dezvoltată de H. Blumer, E. Goffman, H.S. Becher, T. Shibutani şi alţii, formulează câteva principii generale² menite să indice temele investigării realităţii sociale: a) oamenii se raportează la lumea socială pe baza semnificaţiilor pe care aceasta le are pentru ei; b) semnificaţiile se constituie şi se dezvoltă în procesul interacţiunii sociale; c) interpretările date semnificaţiilor sunt modificate în condiţiile interacţionale ale situaţiilor concrete în care oamenii sunt implicaţi. Aceste principii teoretice acţionează în procesul cercetării ca termeni referenţiali, în sensul că sugerează tipuri şi modalităţi distincte de investigare. Din ele sunt generate întrebări ipotetice de genul: cum se constituie interacţiunea socială, cum se elaborează noi semnificaţii sau cum se perpetuează cele existente prin reţeaua de interacţiuni, care sunt parametrii definitorii ai unei situaţii sociale concrete, cum pot fi identificate interpretările semnificaţiilor etc. Interacţiunea, semnificaţia, interpretarea, situaţia socială sunt concepte omniprezente în propoziţiile teoretice interacţionist-simbolice, iar pentru a le conferi temeiuri empirice trebuie construite metode adecvate de investigare, care să răspundă la cerinţele principiilor statuate. De aceea, G.H. Mead sugerează utilizarea aşa-numitelor „metode comprehensive” de investigare, adică a acelor metode care se bazează pe observaţia nestandardizată, participarea şi implicarea cercetătorului în situaţiile interacţionale, reconstrucţia introspectivă de către cercetător a semnificaţiilor vehiculate în schimburile reciproce dintre participanţi. Principiul teoretic s-a convertit în principiul metodologic care ghidează un anumit fel de raportare a cercetătorului la realitatea socială şi un mod particular de construcţie teoretică. Nu-ţi poţi imagina un adept al teoriei interacţionismului simbolic care, utilizând ancheta socială sau chestionarul standardizat pentru culegerea de date empirice, să nu se abată de la principiile acceptate iniţial ca referinţă teoretică. El va folosi, ca metodă principală, observaţia, astfel încât să fie implicat în situaţia socială investigată pentru a reconstrui introspectiv semnificaţiile sociale vehiculate.

De pe o altă poziţie teoretică metoda de investigare ar fi altfel proiectată, iar aceasta ar conduce la concluzii teoretice specifice. Astfel, într-o metodologie de orientare pozitivistă, observaţia s-ar baza mai puţin (sau, în orice caz, nu prioritar) pe implicarea participativă a observatorului în situaţia socială observată şi nu s-ar concentra numai sau mai ales pe schimburile de semnificaţii realizate în procesele de comunicare interumană. Tehnica observaţiei ar fi astfel proiectată încât să opereze cu un sistem de categorii observaţionale preformulate şi standardizate pentru a încadra manifestările comportamentale concrete în forma unor date structurate, care pot fi prelucrate cu mijloace statistice. Situaţia socială observată ar fi identificată şi aleasă pe cât posibil ca situaţie „reprezentativă”, cu virtuţi de generalizare statistică. Propoziţiile ipotetice testate şi validate pe baza datelor empirice culese prin tehnici observaţionale structurate sunt considerate a fi generalizabile în virtutea unei presupuse cumulativităţi a mesajelor implicite ale datelor empirice. Acestea sunt generalizări empirice, adică propoziţii mai mult sau mai puţin izolate, care, pe baza observării faptelor sociale, sintetizează uniformităţile relaţionale statornicite între variabilele care le identifică.

Teoria luată ca referinţă sugerează aşadar ipotezele sau problemele cercetării şi modul de formulare a metodei sau chiar a tehnicii de investigare. Aplicaţia tehnică a metodei poartă cu sine temeiurile teoretice care au generat-o.

Transferurile de metode dintr-un cadru teoretic în altul sunt de fapt transferuri metodologice, pentru că oricărei metode concrete de investigare îi sunt intrinsece anumite principii teoretice. Ignorarea acestei situaţii nu generează atât o presupusă permeabilitate teoretică a diferitelor structuri conceptual-explicative sau temeiul unei generalizări metodologice, cât un transfer al „ideologiei” intrinsece unei teorii sau alteia. Eclectismul teoretic în sociologie are şi o sursă metodologică. Aceasta nu înseamnă că nu există o comunicare de tip metodologic între diferitele moduri de abordare sociologică. Numai că premisele unei intercomunicări metodologice trebuie să fie considerate mai întâi din punctul de vedere al regulilor comunicării între teoriile luate ca referinţă.

Metodologia cercetării sociologice se identifică cu o logică a analizei ştiinţifice a realităţii sociale. Ea nu se reduce nici la inventarierea metodelor de colectare şi prelucrare a datelor empirice, nici la definirea unui procedeu universal sau a unui set de procedee particulare de investigare sau rezolvare a unei probleme teoretice şi nici la descrierea normativă a regulilor de raportare a cercetătorului la realitatea empirică³. Orice încercare de reducere a domeniului de referinţă a metodologiei la una dintre preocupările menţionate mai sus ar avea efecte negative asupra cercetării metodologice propriu-zise.

Metodologia cercetării sociologice se ocupă uneori cu studiul aposteriori al metodelor şi tehnicilor de cercetare socială, în strânsă legătură cu postulatele fundamentale ale teoriei sociologice de referinţă. Alteori dezvoltă sau anticipează utilizarea unor noi metode sau tehnici. Ea se finalizează într-o logică adecvată a procedeelor de colectare, prelucrare şi analiză a datelor empirice, de relevare a semnificaţiilor teoretice ale datelor empirice pe baza demersurilor interpretative şi de continuare a construcţiei teoretice în cadrul paradigmei luate ca referinţă.

În consecinţă, în structura metodologiei cercetării sociologice includem următoarele clase de elemente componente:

a) Ansamblul principiilor teoretice referenţiale, reprezentând concepţia teoretică (sociologică) despre faptele, fenomenele, relaţiile şi procesele sociale, principii convertite într-un mod de abordare a realităţii sociale. Aproape orice concepţie sociologică, elaborată la nivel teoretic, a urmărit să derive sau să-şi formuleze din propria perspectivă şi fundamentele metodologice: Durkheim⁴ a formulat „regulile metodei sociologice”, V. Pareto⁵ a folosit tehnici logico-matematice pentru fundamentarea principiilor teoretice statuate în concepţia sa sociologică, Max Weber⁶ s-a preocupat de construirea unui sistem metodologic propriu, bazat pe principiile teoretice caracteristice concepţiei sale etc.

b) Ansamblul metodelor şi tehnicilor corespunzătoare de colectare a datelor empirice, adică a operaţiilor sau programelor operaţionale prin care sunt captate mesajele realităţii, ale faptelor, fenomenelor, proceselor şi relaţiilor sociale în forma datelor sau informaţiilor mai mult sau mai puţin structurate. Observaţia, de exemplu, şi tehnicile de observare, experimentul şi modelele experimentale, ancheta, analiza de conţinut etc. se înscriu în această clasă de elemente componente ale metodologiei cercetării sociologice.

c) Ansamblul tehnicilor şi procedeelor de prelucrare a datelor şi informaţiilor empirice, adică de ordonare, sistematizare şi corelare a lor, cu scopul de a fundamenta deciziile privind semnificaţiile sau relevanţele teoretice ale ipotezei (sau modelului ipotetic).

d) Ansamblul procedeelor logice de analiză, construcţie sau reconstrucţie a teoriei pe baza rezultatelor cercetării empirice sau ale altor dezvoltări teoretice, în vederea elaborării de descrieri, tipologii, explicaţii şi predicţii integrabile în teoria mai cuprinzătoare.

Acestea fiind clasele de elemente componente ale metodologiei cercetării sociologice, acum putem considera relaţiile în care este implicată metodologia. Aceste relaţii pot fi ordonate pe trei niveluri corelate.

Primul nivel este reprezentat de domeniul referenţial al metodologiei, în care includem teoria sociologică de referinţă şi metodele sau/şi tehnicile de cercetare constituite în istoria dezvoltării sociologiei.

La al doilea nivel, domeniul referenţial este particularizat, convertit şi dezvoltat în forma domeniului constitutiv al metodologiei cercetării sociologice. El poate fi caracterizat prin dimensiunea teoretică sau logică şi prin dimensiunea tehnică, metodică sau normativă. Altfel spus, avem în vedere, pe de o parte, impactul teoriei sociologice de referinţă asupra logicii şi tehnicii de cercetare şi, pe de altă parte, implicaţiile normative ale metodologiei. În ultimul timp, metodologia se dezvoltă tot mai mult ca o ramură distinctă a sociologiei, fără ca aceasta să echivaleze neapărat cu o închidere în sine sau cu transpunerea sa exclusivă într-un reţetar normativ exterior sociologiei. Metodologia se construieşte în procesul însuşi al cercetării, odată cu dezvoltarea teoriei sociologice, a tehnicilor de investigare, dar şi în legătură cu progresele altor teorii sau cercetări specializate disciplinar.

De aceea al treilea nivel de caracterizare a metodologiei cercetării sociologice este reprezentat de domeniul relaţional, în care includem teoriile sau disciplinele ştiinţifice şi filosofice exterioare sociologiei, cu care metodologia stabileşte relaţii strânse de comunicare şi schimb informaţional. La acest nivel am avea în vedere relaţiile pe care le stabileşte cu ontologia socială şi epistemologia, teoria măsurării sociale şi a procedeelor de prezentare a datelor empirice, matematica şi statistica sociale, teoriile limbajelor etc. Analiza acestor relaţii poate fi făcută dintr-o perspectivă dublă: pe de o parte, prin analiza modului în care aceste domenii au contribuit sau contribuie la constituirea şi dezvoltarea metodologiei cercetării sociologice datorită diferitelor interferenţe problematice; pe de altă parte, prin precizarea modului de asimilare în aria problematică a metodologiei a unor construcţii dezvoltate în afara sa. Edificator în acest sens este raportul metodologiei cu matematica şi statistica. În prima alternativă considerăm modul în care matematica şi statistica au contribuit la formularea unor probleme metodologice particulare privind, de pildă, tehnicile de prelucrare a datelor empirice, modelarea matematică a faptelor sociale etc. În a doua alternativă avem în vedere implicaţiile metodologice ale dezvoltării matematicii sociologice sau statisticii sociale. Cum se observă cu uşurinţă, cele două alternative se completează reciproc şi permit aprofundarea dezvoltării lor metodologice actuale sau posibile.

Schema redată în figura 1.1 ilustrează organizarea pe niveluri a referinţelor şi relaţiilor în care este implicată metodologia cercetării sociologice.

Figura 1.1. Domeniile de referinţă şi relaţiile în care este implicată metodologia
cercetării sociologice

Dintre cele trei domenii menţionate le vom avea în vedere numai pe primele două, sperând că implicaţiile domeniului relaţional vor rezulta sau vor fi sugerate de contextul general al acestei lucrări. Analiza contribuţiei domeniului referenţial la constituirea metodologiei cercetării sociologice o vom desfăşura în continuare prin relevarea impactului teoriei sociologice asupra practicii de cercetare şi specificarea normativităţii tehnico-metodice a metodologiei.

1.2. Impactul teoriei sociologice
asupra practicii de cercetare

Istoria recentă a sociologiei stă mărturie pentru afirmarea a două categorii de cercetători. Chiar dacă cele două categorii nu sunt opuse sau divergente, în orice caz se „întâlnesc” destul de rar şi atunci mai ales pentru a se critica reciproc. Pe de o parte, este vorba de sociologii preocupaţi să formuleze generalizări teoretice şi să anticipeze eventualele implicaţii practice. Interesul lor este predominant teoretic, iar problematica identificată şi investigată este un pretext al desfăşurărilor teoretice căutate cu insistenţă. Pe de altă parte, sunt sociologi cu o pregătire metodologică aprofundată, preocupaţi mai puţin de grandoarea teoretizării şi mai mult de rigurozitatea demonstraţiei. Intenţia acestora este de a ajunge la formularea unor generalizări empirice valide, de a pune în evidenţă relaţia dintre două sau mai multe variabile sociale cu ajutorul unui aparat metodologic complex de investigare empirică şi analiză a datelor. Unii sunt interesaţi de teorie şi de formularea de politici publice sau aplicaţii practice, fără a avea neapărat o pregătire tehnico-metodică aprofundată, alţii se plasează la polul opus, insistând asupra rigurozităţii metodice şi tehnice şi asupra semnificaţiilor teoretice complexe.

O astfel de sciziune are repercusiuni negative asupra dezvoltării sociologiei şi credem că îşi are originea în modul de înţelegere a relaţiilor dintre teoria şi metodologia sociologică. Primii accentuează impactul teoriei asupra metodologiei de cercetare, considerând că dezvoltarea teoriei ar conduce şi la autoclarificare metodologică. Ceilalţi insistă asupra metodologiei de cercetare, amânând pentru mai târziu construcţia teoretică de ansamblu. Oricare ar fi argumentele pentru o opţiune sau alta, convingerea noastră este că orice metodologie se dezvoltă sub influenţa unei teorii de referinţă, astfel că se poate vorbi de o dimensiune teoretică a metodologiei. Aceasta se constituie prin specificarea structurilor conceptuale şi a propoziţiilor teoretice de bază, a modului de teoretizare caracteristic stadiului de dezvoltare ştiinţifică a sociologiei şi care oferă temei modului de raportare a cercetătorului la realitatea socială. Structura logico-teoretică a unei discipline sociale se concretizează metodologic într-un mod particular de abordare a realităţii sociale. De aceea, cercetătorii sociali au ajuns să se deosebească şi în privinţa metodologiei aplicate. Încercările de dezvoltare a metodologiei în mod independent de principiile teoretice referenţiale nu pot conduce decât la propria sa transformare într-un sistem normativ, tehnic, tot mai puţin legat de necesităţile dezvoltării teoretice. Se ajunge în acest caz mai degrabă la un decalaj între metodologie şi teorie, între problemele practice ale cercetării şi cele instituite metodologic.

Metodologia cercetării sociologice are o relativă independenţă faţă de sociologia teoretică prin modurile sale de construcţie logică şi tehnică; nu poate fi înţeleasă decât în contextul legăturilor dintre teoria de referinţă şi metodologia pe care o generează. Relativa autonomie semnifică faptul că teoria socială nu este în nici un fel reductibilă la metodologie, iar aceasta din urmă trebuie să evite tendinţa de a se transforma într-o piedică a imaginaţiei teoretice prin formularea de numeroase restricţii tehnice şi normative. Practicile de investigare socială trebuie să se desfăşoare în lumina unei poziţii teoretice, iar teoria socială părăseşte făgaşul tentaţiei speculative în măsura în care se fundamentează pe investigarea metodică şi pe analiza reală a activităţii practice umane. Valoarea unei teorii sociologice rezidă între altele şi în capacitatea sa de a conduce la dezvoltarea unei metodologii adecvate de cercetare, iar valoarea metodologiei constă şi în capacitatea sa de a genera dezvoltarea teoriei de referinţă.

În consecinţă, una dintre problemele metodologice principale constă în convertirea postulatelor fundamentale ale unei teorii sociologice luate ca referinţă în principii metodologice care ghidează modul de raportare a cercetătorului la realitatea socială şi strategiile teoretice normative de abordare a aspectelor empirice ale realităţii sociale. Uneori acest procedeu este exprimat în forma unei metode de analiză şi explicaţie socială. De exemplu, funcţionalismul antropologic sau funcţionalismul structural din sociologie sunt menţionate la nivelul analizei epistemologice prin ceea ce se numeşte „metoda” funcţională sau structural-funcţională⁷, ca sinteză unitară a teoriei şi a tehnicii de abordare a realităţii. De asemenea, se vorbeşte de analiza sociologică prin metoda structurală, sistemică, dialectică etc. Sensul acestei sinteze este de natură filosofică sau epistemologică şi mai puţin de natură strict metodologică. Ernest Nagel⁸ se referă, de exemplu, la metoda funcţională de analiză sociologică, considerând-o un tip distinct de explicaţie ştiinţifică alături de alte tipuri (modelul deductiv, explicaţiile probabiliste şi cele genetice), într-o lucrare de epistemologie, şi nu în una de metodologie. Din punct de vedere metodologic, o astfel de prezentare generalizată a unei „metode” este oarecum improprie, din moment ce în paradigma structural-funcţională de analiză sociologică, de exemplu, s-au dezvoltat şi utilizat mai multe metode şi tehnici de colectare, prelucrare şi interpretare a datelor empirice. Mai mult, metodologia specifică teoriei structural-funcţionaliste s-a identificat în mare parte cu empirismul şi pozitivismul, generând un veritabil decalaj între structura sa conceptuală abstractă şi nevoile operaţionale ale demersurilor de cercetare empirică⁹. Metodele funcţională, structurală, sistemică etc. sunt metode de abordare teoretică şi explicativă, analizate ca atare într-o epistemologie a ştiinţelor sociale. Ele nu sunt metode propriu-zise de cercetare, adică de colectare, prelucrare şi interpretare a datelor empirice, aşa cum sunt dezvoltate în metodologia cercetării sociologice.

Faptul că în schema anterioară am menţionat teoria sociologică referenţială şi nu (vag) generală este deliberat, în sensul că, în actualul stadiu de dezvoltare a sociologiei, diferitelor curente teoretice le corespund variante distincte de metodologie tocmai datorită principiului convertibilităţii menţionat mai înainte. Prin convertirea postulatelor fundamentale ale teoriei sociologice referenţiale în principii metodologice se construieşte dimensiunea teoretică a metodologiei. Această dimensiune reprezintă diferenţa specifică dintre curentele metodologice din cadrul sociologiei, aşa cum se va demonstra într-unul din capitolele următoare ale acestei lucrări.

Valoarea euristică a unei teorii sociologice se exprimă şi prin capacitatea sa de a conduce la realizarea de cercetări empirice care să-i îmbogăţească fundamentul empiric, explicativ, predictiv şi teoretic. Lipsa de preocupări pentru a concretiza în detaliu o astfel de valoare poate să constituie surse de critică teoretică (exemplul funcţionalismului structural), de generare a eclectismului teoretic sau de ipostaziere dogmatică a unor scheme conceptuale. Desigur că la apariţia unor astfel de situaţii au concurat şi alţi factori, dar nu putem totuşi ignora influenţa nevalorificării implicaţiilor metodologice ale teoriei.

Dimensiunea teoretică a metodologiei sociologice poate fi înţeleasă ca o metateorie elaborată din punctul de vedere al modului şi necesităţilor de abordare empirică a fenomenelor, proceselor sau faptelor sociale. În acest sens se vizează: a) fundamentele cognitive teoretice ale raportării cercetătorului la realitatea socială; b) logica formulării ipotezelor sau modelelor ipotetice cu valoare operaţională testabilă; c) logica analizei şi construcţiei teoretice pe baza rezultatelor cercetării empirice. Dintr-o astfel de perspectivă putem distinge:

A – mulţimea enunţurilor fundamentale care definesc structura referenţială a teoriei sociologice;

I – mulţimea aplicaţiilor ipotetice ale unei teorii exprimate în forma unor enunţuri factuale testabile la nivel empiric.

În structura referenţială a teoriei sunt incluse: categoriile, conceptele, relaţiile dintre concepte, propoziţiile privind dinamica relaţiilor dintre concepte sau dintre enunţuri etc. O astfel de structură referenţială poate fi definită şi „ideologic”, de exemplu, de R.K. Merton, când analizează comparativ funcţionalismul structural şi abordarea materialist-dialectică şi istorică¹⁰ a realităţii sociale.

Enunţurile factuale pot lua forma unor ipoteze sau a unor modele ipotetice. Iniţial, acestea sunt enunţuri provizorii despre modul de rezolvare a unei probleme sociale identificate. În sociologie s-au dovedit mai relevante teoretic enunţurile factuale integrate în modele ipotetice, şi nu cele singulare, de tipul propoziţiilor izolate, care afirmă un anumit gen de relaţie între două sau câteva variabile. Ipotezele singulare sunt greu integrabile teoretic, ele rămânând izolate chiar şi atunci când au fost validate empiric. De altfel, empirismul a dovedit tocmai imposibilitatea integrării teoretice a enunţurilor singulare validate empiric, din moment ce s-a redus la o simplă colectare de date şi de enunţuri izolate. Modelele ipotetice oferă o explicaţie coerentă provizorie şi sunt asociate cu un mod particular de investigare empirică. Pe baza rezultatelor cercetării, modelele ipotetice sunt reconstruite şi validate, de cele mai multe ori solicitând noi demersuri investigative pentru propria asertare teoretică. Ipotezele şi modelele ipotetice reprezintă domeniul de extindere al structurii referenţiale a teoriei, nedezvoltându-se deci independent de această structură. În cercetare nu testăm structura referenţială, ci propoziţiile factuale integrate în modele ipotetice. În acelaşi timp, modelele ipotetice validate teoretic sau/şi empiric nu rămân în afara structurii referenţiale, ci contribuie la dezvoltarea şi extinderea sa.

Între A şi I se stabilesc relaţii strânse, de tipul:

a) structura teoretică referenţială defineşte domeniul „paradigmatic” al cercetărilor empirice. Altfel spus, ne ajută să stabilim: în ce constă semnificaţia teoretică a unei propoziţii ipotetice cu incidenţă empirică din punctul de vedere al domeniului teoretic de referinţă, cum se realizează integrarea propoziţiilor singulare într-un model ipotetic coerent, care este câmpul valorizării ideologice a rezultatelor cercetării etc.;

b) mulţimea aplicaţiilor ipotetice se desfăşoară sau se extinde în condiţiile acţiunii efectelor de constrângere exercitate de domeniul „paradigmatic” statuat de structura teoretică referenţială. În cazul în care aplicaţiile ipotetice se depărtează de domeniul luat ca referinţă, efectele constrângătoare devin evidente fie în forma intervenţiei valorizării ideologice a rezultatelor cercetării, fie prin reformularea aplicaţiilor ipotetice. Un rol important în controlarea derivaţiilor ipotetice din structura teoretică referenţială îl are, desigur, şi cadrul instituţionalizat în care se desfăşoară cercetarea, acesta urmărind să perpetueze sau să reproducă paradigma instituită;

c) structura referenţială a teoriei sociologice defineşte limitele de toleranţă ale variabilităţii modelelor ipotetice posibile dezvoltate în I.

În consecinţă, constituirea dimensiunii teoretice a metodologiei sociologice este o condiţie a dezvoltării cercetării şi, în acelaşi timp, un rezultat al acesteia. Aplicaţiile ipotetice ale structurii teoretice referenţiale se dezvoltă pe baza logicii formulării ipotezelor sau modelelor ipotetice cu valoare operaţională derivate din structura teoretică referenţială; modelele ipotetice validate şi evaluate se convertesc în noi principii teoretice şi metodologice menite să contribuie la dezvoltarea structurii teoretice referenţiale.

O astfel de problemă ar fi însă specifică numai pentru dimensiunea teoretică a metodologiei sociologice. Dimensiunea tehnico-metodică a metodologiei nu se poate realiza printr-o poziţie iconoclastă de înlăturare a unor metode şi tehnici de investigaţie dezvoltate şi utilizate în afara sociologiei, de exemplu, în economie sau psihologie, pe motivul că ele au fost elaborate de pe alte poziţii teoretice şi în alte scopuri decât cele sociologice. Totodată, nu se poate accepta nici tentaţia preluării lor integrale, fără o evaluare critică a postulatelor teoretice generatoare, prezente într-o formă implicită în demersurile sau strategiile lor investigative. De aceea, a doua problemă a domeniului referenţial al metodologiei sociologice constă în formularea operaţională a principiilor metodologice. Aceasta coincide cu elaborarea lor din punctul de vedere al aplicabilităţii în cercetarea efectivă, al relevanţei pentru abordarea empirică a realităţii sociale în vederea „creşterii cunoaşterii” sociologice şi permanentei sale reconstrucţii pe baza rezultatelor validate ale cercetării concrete. Formularea operaţională a principiilor metodologice se realizează în strânsă legătură cu construcţia şi reconstrucţia metodelor şi tehnicilor de cercetare dezvoltate în cadrul sociologiei, al altor ştiinţe sociale (econometrie, psihologie, istorie, antropologie etc.) şi chiar în alte ştiinţe (matematică, biologie etc.) care propun moduri de abordare relevante pentru investigaţia sociologică.

1.3. Implicaţii normative ale metodologiei

O altă ipostază a metodologiei este de tip tehnico-metodic şi normativ. Demersurile tehnico-metodice se concretizează în următoarele acţiuni:

a) inventarierea şi definirea metodelor de colectare a datelor empirice;

b) specificarea tehnicilor¹¹ aplicative ale fiecărei metode. În acest caz, este important de precizat că simpla enunţare generală a caracteristicilor unei metode de cercetare sociologică nu este suficientă pentru aplicarea sa efectivă în planul abordării empirice a realităţii sociale. Caracteristicile generale ale unei metode sunt specificate ţinând seama de cerinţele dimensiunii teoretice a metodologiei şi, pornind de aici, este necesar să se propună tehnicile aplicative ale unei metode. Cunoaşterea teoriei „generale” despre experiment, de exemplu, nu este suficientă pentru realizarea unui experiment social, ci trebuie să cunoaştem diferite variante de scheme experimentale, de controlare a variabilităţii indicatorilor sociali manipulaţi etc.;

c) identificarea modalităţilor de operaţionalizare a conceptelor, adică de specificare a incidenţei lor empirice în forma indicilor, variabilelor, indicatorilor, itemilor etc.;

d) definirea căilor sau tehnicilor de măsurare socială a variabilităţii datelor empirice;

e) specificarea tehnicilor de inventariere, ordonare şi prelucrare a datelor;

f) caracterizarea semnificaţiilor calitative şi/sau cantitative ale datelor prelucrate în vederea validării ipotezelor şi eventualei reconstrucţii a modelelor ipotetice;

g) indicarea modului optim de utilizare a tehnicilor de colectare, prelucrare şi semnificare a datelor empirice, aceasta reprezentând aspectul normativ al dimensiunii tehnico-metodice.

Elaborarea în detaliu a acestor componente este condiţia tehnică principală a desfăşurării unei cercetări sociologice concrete, pentru a oferi răspunsuri fundamentate la problemele pe care le formulează sau care i se pun. Însă uneori această dimensiune a metodologiei este analizată prin autonomia sa relativă, în sensul că a elabora metodologia cercetării sociologice ar echivala cu prezentarea normativă de metode şi tehnici de cercetare în care să se indice etapele investigaţiei şi modul de aplicare efectivă a unei metode sau a tehnicilor corespunzătoare. Fără a nega importanţa unor asemenea demersuri, nu putem ignora efectele inhibitoare ale normelor tehnice sau tentaţia subordonării imaginaţiei creatoare faţă de cerinţele metodologice. De aceea pledăm pentru caracterul indicativ sau orientativ al metodologiei, pentru experimentarea sa creatoare în rezolvarea diversităţii problemelor cercetării. În acelaşi timp, avem în vedere şi posibilităţile realizării unor transferuri metodologice dintr-un sistem în altul sau dintr-o disciplină în alta, în măsura în care se conştientizează şi se controlează efectele probabile (în plan teoretic) ale acestora. Într-adevăr, aceleaşi metode sociologice pot fi utilizate în sisteme teoretice diverse, uneori chiar contradictorii, în virtutea principiului transferabilităţii de metode şi/sau tehnici de cercetare dintr-un sistem metodologic în altul. De regulă însă, nu se operează transferul metodei propriu-zise, ci acela al tehnicilor sale aplicative; transferăm şi aplicăm, de pildă, anumite tehnici de elaborare sau scheme experimentale particulare, care ne conduc la un set de date empirice ce urmează a fi interpretate în lumina postulatelor specifice teoriei luate ca referinţă. Transferări tehnico-metodice se pot realiza nu numai în cadrul aceleiaşi discipline (de la un mod de abordare la altul), dar şi dintr-o disciplină în alta. De exemplu, în sociologie au fost utilizate tehnici de investigare sau prelucrare a datelor dezvoltate în econometrie, psihologie, istorie, statistică sau chiar biologie, în măsura în care ele s-au dovedit adecvate pentru situaţii comparabile; s-a constituit, de altfel, o statistică socială aplicată în sociologie, s-au transferat din econometrie metode de analiză empirică a raporturilor cauzale etc. Astfel de transferuri s-au dovedit adeseori utile. În ştiinţele sociale s-a ajuns chiar să se intensifice comunicarea interdisciplinară şi să se încerce constituirea unei metodologii a cercetării sociale (nu numai sociologice) oarecum verificate tehnic şi diferenţiate mai ales în funcţie de cadrele teoretice specifice şi tipurile de variabile manipulate în procesul de investigare.

În principiu, vom admite că aplicaţiile fiecărei metode şi/sau tehnici de colectare şi prelucrare a datelor trebuie considerate în legătură cu teoria de referinţă şi elaborate sau utilizate din perspectiva acesteia. Deocamdată nu se poate considera că există o metodologie universală, unitară şi generală, care să poată satisface orientări teoretice diverse şi care să fie aplicabilă tale quale în orice proiect de cercetare. Există o diversitate ontologică a fenomenelor şi proceselor sociale, o diversitate a problemelor şi perspectivelor teoretice de abordare. Acestora însă nu li se poate opune o standardizare metodologică unică, ci mai degrabă trebuie militat pentru o metodologie flexibilă, adaptabilă, stimulativă pentru rezolvarea substanţială a diverselor probleme teoretice şi abordarea unor fenomene multiple şi corelate. În locul standardizării unui proiect metodologic unic preferăm imaginaţia metodologică critică şi creativă.

Înţelegerea raporturilor dintre dimensiunea teoretică şi cea tehnico-metodică atrage atenţia şi asupra unor tendinţe negative, de ipostaziere a metodologiei în forma unei instanţe critice menite să decidă asupra demersurilor optime şi unice de cercetare. Desigur că dimensiunea tehnico-metodică are un caracter mai pronunţat normativ, dar acesta se substanţializează în cercetarea efectivă fără a se substitui sau a frâna imaginaţia analistului social. Rosturile normativităţii tehnice constau – sau ar trebui să constea – în stimularea şi orientarea imaginaţiei cercetătoare, în oferirea unui instrumentar sau a unor mijloace deja probate şi validate ştiinţific pentru realizarea scopurilor proprii cercetării. Normele metodologice nu acţionează sub forma unor noi „idoli”, ci de fiecare dată într-un proiect de cercetare ele sunt chestionate şi aplicate imaginativ.

Implicaţiile normative ale metodologiei se constituie în cercetarea sociologică efectivă, pentru ca apoi să se întoarcă asupra sa cu spirit reflexiv, sporindu-i astfel eficienţa. Din această reflexivitate critică a rezultat şi actualitatea a ceea ce C. Mamali consideră a fi o veritabilă „revoluţie metodologică”, a cărei caracteristică principală ar consta în „construirea unei noi metodologii, imaginarea unor noi metode şi tehnici capabile să studieze dimensiunile specifice ale realităţii umane şi să stimuleze evoluţia acestora”¹². Producerea unei astfel de „revoluţii” este aşteptată de mai mult timp şi a fost pregătită în diferite feluri. Una dintre căile de conştientizare a schimbării necesare a modului de abordare şi studiere a fenomenelor sociale şi psihosociale este menţionată de C. Mamali atunci când insistă asupra „umanizării” cercetării sociale prin dezvoltarea unui model umanist al relaţiei subiect-obiect, prin diminuarea distanţei dintre „profesionalismul” teoretic şi cotidianitatea socială sau prin accentuarea participării „subiecţilor” cercetării la realizarea efectivă a acesteia¹³.

În principiu, putem considera că mare parte din criticile formulate recent la adresa metodologiei cercetării sociologice vizează abordări „obiectiviste” orientate pozitivist şi apar de pe poziţiile altor orientări metodologice, care în sociologie se prezintă ca „interpretative” sau fenomenologice ori „subiectiviste”. Fără să aprofundăm detaliile acestei critici, menţionăm, deocamdată, că cele două poziţii au conturat o veritabilă „schismă” metodologică şi au accentuat în mod considerabil implicaţiile ideologice ale unui mod de abordare sau altul. În timp ce investigaţiile orientate obiectiv sau pozitivist şi-au continuat practica de cercetare, cele „interpretative” s-au concretizat mai degrabă în critici prelungite ale primelor, fără ca ele însele să fi condus în mod substanţial la o practică nouă de cercetare validată de rezultate teoretice comparabile cu pretenţiile statuate. De aceea considerăm că tendinţele actuale de dezvoltare a metodologiei cercetării sociologice se orientează către dezvoltarea reflexivităţii critice interioare şi legătura cu problematica teoretică formulată. Un exemplu poate fi edificator în acest sens. Metodele şi tehnicile de cercetare sociologică aplicate cu asiduitate în perioada de „glorie” a empirismului (anii 1950 şi 1960) au fost formulate mai ales cu referinţă la practica metodologică a ştiinţelor „exacte” sau „pozitive”. Aşa s-a întâmplat ca în cea mai mare parte a investigaţiilor sociale să se ajungă:

a) la o „obiectualizare” a persoanelor umane sau a fenomenelor sociale în măsura în care „subiectul” cercetării este privit ca un „obiect” pe care trebuie „să-l reconstruim şi explicăm în termeni ştiinţifici”;

b) la utilizarea unor tehnici distorsionante şi „reactive”, în sensul că „subiecţii” sunt puşi în situaţia de a reacţiona la probe standardizate sau la stimuli generativi pentru a le măsura comportamentele şi a le integra variabilitatea în modele explicative sau în sensul că cercetătorul porneşte în investigaţie de la o „grilă” conceptuală sau de la un model ipotetic depărtat de semnificaţiile cotidiene vehiculate de oameni în interacţiunile sau relaţiile lor zilnice, obişnuite, şi deci distorsionant în raport cu realitatea socială cotidiană;

c) la o aşa-zisă „falsitate a obiectivismului” bazată pe credinţa că, din moment ce formulările preliminare ale cercetătorului sunt valide teoretic şi metodologic, adică probate tehnic în investigaţiile anterioare, ele trebuie să fie relevante pentru lumea empirică.

În opoziţie cu această orientare a cercetării sociale, la mijlocul deceniului al şaptelea se propune o metodologie care se vrea nonreactivă şi nedistorsionantă¹⁴, sperând să producă aşteptata „revoluţie metodologică”. Logica normativă a acestei metodologii este relativ simplă: din moment ce prezenţa observatorului social generează efecte reactive, care distorsionează naturaleţea comportamentelor „subiecţilor”, este de dorit să recurgem la alte căi de observare: prin implicare sau participare efectivă, fără a conştientiza la cei observaţi poziţia de observator; prin utilizarea unor mijloace electronice ascunse pentru înregistrarea manifestărilor reale; chiar prin implicarea „subiecţilor” în cercetare, făcându-i „coautori”. Cercetătorul trebuie să nu mai iniţieze investigaţia pornind de la un set de concepte sau de propoziţii teoretice, să nu mai utilizeze metode şi tehnici structurate pentru culegerea datelor, ci mai întâi să se familiarizeze cu evenimentele supuse studiului, să formuleze probleme şi întrebări despre acestea, să culeagă date privind situaţiile concrete în care oamenii sunt implicaţi, schimbă semnificaţii sau interacţionează, să considere că teoria rezultă chiar din această analiză a cotidianului relaţiilor umane, astfel ca noţiunile cu care va opera să reflecte în final viaţa cotidiană, fără a se depărta de ea. Cunoaşterea sociologică rezultată ar fi o reconstrucţie a cunoaşterii comune a „actorilor” sociali.

Dacă vom rămâne la o asemenea desfăşurare a investigaţiilor sociale, în cel mai bun caz vom ajunge la descriere sau „literaturizare” sociologică, fără a putea spera că vom construi o ştiinţă socială menită să ofere explicaţii teoretice şi mijloace sau instrumente de influenţare a construcţiei sau dezvoltării sociale. Criticile antipozitiviste ale tehnicilor de cercetare socială au condus totuşi la o revizuire a acestora şi la reelaborări metodologice care vor genera fără îndoială proiecte de cercetare mai adecvate studiului aprofundat al realităţii sociale, considerată prin specificitatea sa ireductibilă la fenomenele sau obiectele fizice.

În locul orientărilor divergente, vom pleda pentru o construcţie a dimensiunii tehnico-metodice a metodologiei cercetării sociologice, în care accentul să fie pus pe:

a) diversificarea ipotezelor sau modelelor ipotetice cu valoare explicativă aplicabile unuia şi aceluiaşi domeniu al realităţii sociale;

b) corelarea şi integrarea modelelor ipotetice validate empiric în construcţii teoretice mai cuprinzătoare, în aşa fel încât să se stabilească circuite informaţionale intense între teoria generală, teoriile cu „rang mediu de generalitate”¹⁵ sau teoriile parţiale aplicabile la o problemă particulară sau la un segment al realităţii sociale;

c) existenţa unor multiple posibilităţi de operaţionalizare a conceptelor teoretice, adică încurajarea definirii incidenţelor empirice ale noţiunilor şi diversificarea modalităţilor de captare a mesajelor empirice ale realităţii sociale;

d) desfăşurarea unor observaţii variate: participante sau/şi neparticipante, transversale sau longitudinale, cu participarea sau fără implicarea actorilor sociali investigaţi etc., în aşa fel încât să se ajungă la ceea ce Marx numea cândva un „Mont Blanc de fapte”, adică la o diversitate şi aprofundare a datelor empirice în aşa fel încât să fie reciproc confruntate şi să se releve aspectele realităţii sociale din diferite unghiuri de abordare;

e) extinderea posibilităţilor ca un număr mai mare de observatori, din diferite perspective, să analizeze una şi aceeaşi problemă socială sau unul şi acelaşi segment al realităţii, ca o condiţie a creşterii veridicităţii şi validităţii observaţiilor sau instrumentelor de observare şi, implicit, a valorii teoretice a propoziţiilor formulate;

f) considerarea complementarităţii diferitelor metode de investigare, în aşa fel încât una şi aceeaşi problemă să fie analizată prin mai multe metode sau printr-o varietate de tehnici ale aceleiaşi metode¹⁶.

Dimensiunea tehnico-metodică a metodologiei sociologice nu se poate dezvolta nici prin transferări implicite, nici prin excluderi bazate pe principii formulate a priori. Experimentarea efectivă şi mai ales explicitarea presupoziţiilor metodologice implicite vor oferi temeiuri pentru o aprofundare metodologică a normativităţii investigaţiilor empirice şi pentru evitarea transformării acesteia într-o instanţă critică exterioară cercetărilor efective.

*

Ca atare: a) am deosebit două surse referenţiale ale constituirii metodologiei sociologice: teoria sociologică şi metodele şi tehnicile de cercetare consacrate în istoria dezvoltării sociologiei, în alte ştiinţe sociale sau chiar în ştiinţele naturii (dacă acestea propun tehnici de investigare relevante pentru abordarea acelor probleme sociologice care sunt comparabile – prin raţionamente analogice – cu problemele ştiinţelor naturii); b) cele două surse sunt raportabile la dimensiunile corelate şi integrate ale metodologiei sociologice: dimensiunea teoretică şi dimensiunea tehnico-metodică şi normativă. Specificând importanţa teoriei referenţiale a metodologiei, am remarcat totodată necesitatea dezvoltării tehnicilor şi practicilor de cercetare empirică pentru producerea cunoaşterii sociologice şi permanenta sa construcţie în funcţie de noile rezultate ale cercetării. Ne vom referi în continuare la diversitatea orientărilor practicii metodologice dezvoltate în cadrul sociologiei.

Note

1. R.K. Merton, Social Theory and Social Structure, The Free Press, Glencoe, 1968, p. 140.

2. T.R. Vaughan, L.T. Reynolds, „The sociology of symbol in interactionism”, în L.T. Reynolds, J.M. Reynolds (eds.), The Sociology of Sociology, David McKay, New York, 1970.

3. Termenul „metodologie” este utilizat astăzi în mod extensiv, producându-se o inflaţionare a semnificaţiilor ce îi sunt ataşate. Alături de metodologia cercetării, se vorbeşte despre metodologia elaborării unui referat sau a unui tabel de înregistrare a datelor, despre metodologia redactării şi completării unui chestionar sau a construirii unui instrument de rezolvare a unei probleme. În aceste cazuri este vorba mai degrabă de ceea ce F. Machlup numeşte, cu un termen preluat dintr-o comedie a secolului al XVIII-lea, „malapropism” (de la expresia franţuzească mal á propos), care rezidă în substituirea unor semnificaţii tehnice, specifice unor concepte precise, cu semnificaţii derivate din limbajul cotidian, ajungându-se la asociaţii lingvistice hazardate şi adeseori ridicole (apud F. Machlup, Methodology of Economics and Other Social Sciences, Academic Press, New York, 1978). Criticând înclinaţia şi practica unora de a identifica metodologia cu descrierea unei metode sau de a considera sinonimi termenii „metodă” şi „metodologie”, F. Machlup consideră că „adoptarea termenului metodologie de persoana care ignoră sensul său originar şi specific este un caz de poluare lingvistică, probabil de un tip ireparabil, din moment ce astăzi găsim acest cuvânt utilizat mai adesea în mod denaturat decât în mod corect” (p. 6). Termenul „metodologie” are o lungă istorie în filosofie. F. Bacon şi R. Descartes o consacră ca domeniu distinct al reflecţiei filosofice, iar Kant îi acordă o importanţă deosebită în a sa filosofie critică a cunoaşterii. Astăzi însă s-a ajuns ca el să fie utilizat în majoritatea domeniilor de cercetare ştiinţifică, vorbindu-se despre metodologii specializate pe discipline sau interdisciplinar, precum şi despre metodologii „generale”.

4. Émile Durkheim, Regulile metodei sociologice, trad. de Dan Lungu, Editura Polirom, Iaşi, 2002.

5. Vilfredo Pareto, Traité de sociologie générale, Droz, Geneva, 1968 (prima ediţie 1917).

6. Max Weber, On the Methodology of the Social Sciences, The Free Press, Glencoe, 1949.

7. Bronisław Malinowski, A Scientific Theory of Culture, The University of North Carolina Press, Chapel Hill, 1944; T. Parsons, The Social System, The Free Press, Glencoe, 1951; R.K. Merton, op. cit.

8. Ernest Nagel, The Structure of Science. Problems in the Logic of Scientific Explanation, Harcourt, Brace & World, Inc., New York, 1961, pp. 20-26.

9. H.M. Blalock, „The measurement problem: A gap between the languages of theory and research”, în H.M. Blalock, A.B. Blalock, Methodology in Social Research, McGraw-Hill, New York, 1968, pp. 5-27. O continuare a acestei analize este prezentă în analiza distincţiei dintre „subiectivitate” şi „obiectivitate” în cercetarea sociologică. Vezi Gayle Letherby, John Scott, Malcolm Williams, Objectivity and Subjectivity in Social Research, Sage Publications, Londra, 2012.

10. Cf. R.K. Merton, op. cit., pp. 93-95.

11. Metoda de cercetare reprezintă modul sistematic, controlat, empiric şi critic de raportare a cercetătorului la realitatea socială investigată, conducând la obţinerea unor tipuri distincte de date empirice (structurate sau nestructurate, individuale sau globale etc.). Metoda se concretizează în tehnici specifice, adică operaţii integrate de identificare, colectare şi prelucrare a datelor empirice. Tehnica este modalitatea particulară de aplicare a unei metode. De exemplu, experimentul este metoda cea mai eficientă de cercetare ştiinţifică, constând în definirea precisă a variabilelor de identificare a obiectului investigat şi de controlare a variabilităţii acestora în condiţii statuate cu claritate. Diferitele modele sau scheme experimentale reprezintă tot atâtea tehnici de proiectare şi realizare a experimentelor, rezultând din combinarea variabilelor dependente şi independente, din modul de manipulare a acestora, din distribuţia grupurilor supuse experimentării etc. Cf. W.G. Cochran, G.M. Cox, Experimental Designs, John Wiley and Sons, New York, 1957.

12. C. Mamali, Balanţă motivaţională şi coevoluţie, Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică, Bucureşti, 1981, p. 31.

13. Ibidem, pp. 18-35.

14. E.J. Webb, D.T. Campbell, R.D. Schwartz, L. Sechrest, Unobtrusive Measures: Nonreactive Research in the Social Sciences, Rand McNally, Chicago, 1966.

15. Cf. R.K. Merton, op. cit., pp. 39-72.

16. Sunt cunoscute preocupări în acest sens. Să menţionăm numai partea a XII-a („Triangulation: A case for methodological evaluation and combination”) din culegerea de studii editată de Norman K. Denzin, Sociological Methods, Aldine, Chicago, 1970.