© 2015 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5812-1

ISBN PDF: 978-973-46-5813-8

ISBN print: 978-973-46-5766-7

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © iStockphoto.com/imagedepotpro

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VARTAN ARACHELIAN (n. 1936) este jurnalist şi scriitor, realizator de programe pentru radio şi televiziune, autor de anchete şi reportaje, bine-cunoscut prin emisiunile de la TVR încă dinainte de 1990. După 1990 a fost directorul primului post independent de televiziune din România, SOTI. În 1991 i s-a acordat premiul APTR pentru interviu, pentru dialogul cu Petre Ţuţea din cadrul emisiunii „Cuvîntul care zideşte“, iar în 1993 premiul APTR pentru anchetă TV. Este scenarist şi regizor de film documentar (Oamenii mării, Oglinzile oraşului, Cuvîntul care zideşte, Frica şi adevărul – Dosarul Căciulaţi). A publicat mai multe cărţi, dintre care menţionăm: Cum învăţăm să trăim (1977), Toamna pătimirii noastre (1980, 2006), Duminică după Infern (1983, 2006), Ediţie specială (1990), Mărturisiri. Corneliu Coposu în dialog cu Vartan Arachelian (1992, 1996, 2014), Faţă în faţă cu Petre Roman (1996), În faţa dumneavoastră. Revoluţia şi personajele sale (1998), Noaptea bastarzilor (2000, 2003), Siruni – Odiseea unui proscris (2012), Numele şi Umbra (2012), Istoria şi fantomele sale. „Chestiunea armeană“ în arhivele diplomatice româneşti (2014). La Editura Polirom a mai publicat Tranziţia. Primii 25 de ani (2014; în colaborare cu Alina Mungiu-Pippidi).

Aurei

Partea întâi

Flăcăul din oraşul nostru

Observase de mult că oamenii sunt deformaţi de profesiile lor. Că exerciţiul îndelungat al unei îndeletniciri îi marchează nu doar facial, ci şi comportamental. Şi chiar dacă se zice, îndreptăţit, că cizmarul nu prea are cizme, în schimb are experienţa cu care-şi poate exersa spiritul critic asupra cizmelor dumitale. Asta nu-l face mai bine încălţat, se înţelege, dar mai mulţumit da, văzând lipsa de adecvare a ciubotelor la straiele cu care ieşi în târg. Aşa cum Georges Cuvier, pornind de la un oscior găsit în straturi geologice, reconstituise cogeamite dinozaurul, tot aşa şi Valeriu Timişana, observând, de-a lungul unei îndelungate convieţuiri cu trecutul său, constrâns la acest parteneriat cu stânjenitoarea sa origine socială, încercând s-o oculteze în fel şi chip, dezvoltă teoria după care mai toţi oamenii vor să pară ceea ce nu sunt. Cu timpul, această experienţă de viaţă nemijlocită avea să fie întregită de exemple ilustre. Unul dintre ele avea să fie identificarea măştilor sub care idolul studenţiei sale se ascundea în literatură, e adevărat, dar şi în teoria pe care o dezvoltase în răspăr cu teza omului nou. Această îndrăzneală, savant camuflată, şi-o luase mai întâi într-un jurnal de călătorie prin patria de obârşie a acestei inginerii, în lumea lui homo sovieticus. Şi, ca orice natură lirică, se deconspiră, până la urmă, într-un frumos volum de poezie, consolidând la emulul său anonim convingerea că oamenii nu sunt ceea ce vor să pară.

Acest gând îi veni în minte acum, când părăsea hotelul unde trăsese la Constanţa. În ajun primise epistolă de la Pillat prin care bătrânul său prieten, retras pe vară la Focşani, îl admonesta că nesocotise una dintre recomandările bibliografice. Nu numai că nu o ignorase, dar era de mult parcursă, memorată şi asimilată. Prin grila Profesorului, Valerică, ziarist la origine şi dramaturg aflat acum în ajunul primei premiere, cernise pe mai toţi cei care-i trezeau interesul profesional. Mefienţa sa demascase în stânga şi în dreapta; nimeni nu scăpa de ochiul său vigilent. Numai că vigilenţa sa era altceva decât aceea de care se făcuse atâta caz şi care însângerase, prin atâtea victime nevinovate, deceniul al şaselea. Trebuie să recunoaştem, cam prepuelnic flăcăul din oraşul nostru. Nu ne-am ocupa de el dacă nu s-ar afla într-un moment crucial: schimba profesia de ziarist cu cea de scriitor. Ei, ce scofală, veţi zice. Ce mi-e Manda, ce mi-e Tanda. Să nu-i spuneţi asta lui Timişana, dacă ţineţi să rămâneţi în relaţii sociale cât de cât rezonabile. Ca să treci dintr-o meserie în alta trebuie să năpârleşti chiar şi de pielea obrazului, tocmai ca schimbarea să fie esenţială. Un ziarist ia de-a gata tot ce i se serveşte, dacă vine de la cel puţin două surse credibile. El nu trebuie decât să creadă ce-i spun sursele, nu să încerce să vadă ce se ascunde în spatele aparenţelor. Fapt rar, de excepţie, nu-i aşa, să ai de-a face cu astfel de specimene pe malul mării, unde oamenii, despuiaţi sub arşiţa verii, n-au cum să se ascundă sub măşti de împrumut. Că Profesorul, tolănit pe plaja de la Mamaia, se dădea drept grec e dreptul lui. Un drept câştigat după truda de a ridica o operă monumentală. Dar şi aşa, el n-a îndrăznit să treacă drept efeb grec; în niciun caz. Ştia să-şi respecte parametrii volumetrici; se credea grec doar prin puritatea de profil, nu cu excrescenţele simptomatice ale bolii care avea să-l răpună.

Sedus de măştile lirice ale Profesorului, Valerică, în cronica publicată în revista literară a Facultăţii, n-avea să pună frână adeziunii de proaspăt convertit la inteligenţa vechilor sofişti. Asta, treacă, meargă, dacă în elanul descoperirii sale n-ar fi mărit unghiul de cuprindere într-atât încât să concureze cu serviciile de cadre, până la insinuarea că birocraţia acestora e un balast social. O obrăznicie greu de suportat pentru o colectivitate academică în care mai toţi profesorii se refugiaseră din faţa ideologiei în plin marş, încă înainte de intervenţia lui Stalin în branşa lor, în lumea nevinovată a diftongilor şi a triftongilor. Revenirea Profesorului la catedră, concomitent cu prezenţa editorială semnificativă, făcu gol în jurul său. Cei câţiva Calibani, care supravieţuiseră la catedrele de literatură, fuseseră reduşi la tăcere. O tăcere zgomotoasă, cum se spune. Adică, momentan, le era interzis să-l atace pe Profesor, dar cum mâine alt soare va lumina, erau doar în aşteptare, în stand by. Până mâine. Azi era bine să testeze care e raportul de forţe – între ei şi El – şi cazul studentului ieşit din rânduri era un bun prilej. Mai ales că studentul avusese îndrăzneala să-i atace, răscolind rahatul poeziei teziste ascunse acum în debara. Valerică, student în anul III, cu autobiografia salvată, prin rudimentare figuri stilistice, căutase cu lumânarea necazul ascuns sub valenţele poetice ale sofisticii. Cum şi cine l-a salvat de la excludere e altă poveste.

Dară să ne întoarcem de unde plecase eroul nostru. De la hotelul Continental. Un hotel bun şi el de povestit. Dar nu de ziaristul Timişana – şefii lui ştiu mai bine decât cititorii lor ce îi interesează şi ce nu. Ea poate fi povestită însă de scriitorul Valeriu Timişana, care, dacă vrea, scrie despre orice. Ce dacă riscă să rămână cu povestea în manuscris. (Aşa chiar se va şi întâmpla cu această carte scrisă acum treizeci de ani şi pregătită pentru tipar abia în această vară.) Aflat la crucea schimbării de macaz, Timişana începu noua sa carieră profesională cu o curiozitate din vechea branşă. Porni acum să cutreiere oraşul, să vadă unde şi cât afişaj are premiera pentru care revenise în oraşul natal după ceva timp. Şi uitare. Primul drum îl făcu spre agenţia teatrală. Deşi în plin centru, loc circulat în această după-amiază de august, niciun curios nu se oprea să vadă afişul care-l interesa pe Valeriu Timişana. Poate şi pentru că numele dramaturgului era scris şi plasat prea modest; numele regizorului stăpânea paginaţia. Părăsi locul unde teatrul, prin agenţia sa, îşi devorează autorii, ca să testeze măcar popularitatea pe care o mai avea în oraşul său natal. E adevărat, ochii care nu se văd se uită. Dar cât de mult?

De ceva vreme, ziaristul îşi însuşise o lecţie folositoare mai ales scriitorului: dacă toţi poartă măşti înseamnă că viaţa e o ficţiune. Flăcăul din oraşul nostru, ca ziarist, balansa între a o trăi ca atare şi a o reprima ca profesionist. Dar, pe de altă parte, înclina să creadă că merită trăită, însă numai în măsura în care e povestită. Dilema, credea el, depăşea cadrul opţiunii personale. De ceva vreme dăduse năvală în practica jurnalistică aritmetica lui unu şi cu unu, în orice împrejurare, fac musai doi. Iar presa nu mai povesteşte, ci măsoară viaţa. Atât de tare se matematizase pagina de ziar, încât un geniu comic al epocii, Mircea Crişan, într-o mică sală de spectacole, făcea să hohotească, seară de seară, un public inteligent în spectacolul Eu şi materia moartă. Ce haz de necaz declanşa detalierea Produsului Intern Brut pe capul sărmanului de român! Începând cu tonele de oţel ce revin pe cap de locuitor. O viaţă povestită, dacă vreţi, sociometric. Sociometric? Asta ce mai e?

Unde aflăm ce are presa cu statistica

Strada mare, Corso, la Constanţa e în extrasezon de la Miga la Poştă (la fosta poştă, care înainte de a fi fost fosta era Primăria, acuma e un muzeu etnografic, parcă, dacă nu cumva şi el e acuma fost), iar în sezon tot de la Miga la Ovidiu şi, de la caz la caz, după capacitatea de autonomie a bateriilor, până la Cazinou. Pe acest traseu, seară de seară, e nu numai un fluviu uman ameninţând cota de inundaţie, ci şi un eşantion drămuit parcă de cei mai versaţi specialişti în statistică… poetică; dacă nu toate structurile sociale erau fidel reprezentate (pe Corso se circula doar pietonal!), în schimb, exemplarele expresive erau în totalitate prezente. Valeriu prinse a râde, amintindu-şi fascinaţia pe care o exercitase şi asupra sa lăţirea ca o pată de ulei în bazinul portuar a undei anchetelor sociologice ce cuprinsese mai toată presa; televiziunea se simţea încă solidară cu cinematografia, punctuală cu jurnalul ei de actualităţi, înainte de a imita radioul; un născut vorbind încă de la naştere. Avea, n-avea treabă, presa trântea o anchetă cu nişte eşantioane fixate arbitrar, în afara oricăror criterii; cele mai diverse acte umane erau procentualizate în casete savant alcătuite. Atunci, să fi fost prin ’67 sau ’68, orice cititor de gazetă – şi cine nu era într-o astfel de postură după ce trecuse starea de greaţă pe care o producea zilnic presa anilor cincizeci – ştia la centimă câţi dintre contemporanii lui fac duş zilnic şi când anume: dimineaţa, la prânz, seara sau noaptea…, câţi fac doar săptămânal, câţi se spală o dată, de două ori sau după fiecare masă principală a zilei pe dinţi, câţi citesc o carte, două, trei pe săptămână şi care sunt telefagii şi care nu. Mai mult decât atât! Procentele erau şi ele împărţite pe paliere de vârstă, sex sau ocupaţie… Valeriu Timişana îşi amintea cu oarece jenă că-l pizmuise pe M.S. când acesta se lăudase că va publica în Luceafărul o anchetă cu caracter fiziologic – o excepţie – de un interes social deloc neglijabil. Cum dracu’ de nu-i venise lui ideea asta, se necăjise Valeriu, care era şi el la curent cu penitenţa la care fuseseră constrânşi la începutul revoluţiei culturale din miliardara republică mai toţi membrii nomenclaturii, puşi să-şi facă autocritica, nu cu vorba, ci cu fapta, faptă care presupunea ca ei să care zilnic ţucalul subalternilor nu la latrina publică, ci pe câmp, căci, nu-i aşa, cel mai bun şi mai bun îngrăşământ tot dejecţiile contemporanilor noştri sunt! Uite, se gândea acuma Timişana, dacă-l văd pe M.S., am să-l întreb ce s-o fi ales din ancheta lui. Nu-l mai văzuse de mult şi nici măcar semnătura nu i-o mai întâlnise, dar zău, dacă ancheta nu apucase să apară (probabil că o autoritate intervenise la timp, ca să nu se-mpută opinia publică avidă de limba procentualizată), probabil că manuscrisul zace pe undeva în aşteptarea unui autor de istorii comparate. Nu, bineînţeles, Valeriu Timişana nu va fi ăsta, vă asigurăm cu toată răspunderea, mai ales că acuma chiar se întreabă cu înţeleaptă maturitate de unde se iscase foamea de bârfă statistică la contemporanii anilor ’67 sau ’68, când era suficient să te urci într-un tramvai aglomerat – nu doar la orele de vârf se întâmpla ca pasagerii să fie în exces – ca să simţi mirosul pătrunzător al mulţimilor. Oricum, asta e o cale totuşi rudimentară de cunoaştere, e cu totul altceva, e mai ştiinţific când ştii câţi la sută sunt furnizori de astfel de miasme, imaginea ta despre semenii tăi e mai nuanţată, ca să nu vorbim de faptul că o astfel de anchetă e o mărturie lăsată posterităţii, un jalon, un punct de referinţă pentru comparaţii viitoare. Dacă Valeriu Timişana ar fi fost mai puţin agresat acum de coatele contemporanilor anului ’86, ar fi presupus că anchetelor ălora le datorează lumea urbană apariţia spray-urilor, tot aşa cum probabil că şi scoaterea lor din uz e într-o tainică legătură cu ieşirea din modă a anchetelor sociologice. Într-adevăr, cum veni aşa se şi duse această epidemie gazetărească, de care nu numai ziariştii se contaminaseră, ci şi alte instituţii cu mult mai importante; nu era oraş mai răsărit fără un centru specializat în sociologie, nu era minister care să nu beneficieze de serviciile zeloase ale unui grup de sociologi. Oare ce se-ntâmplase cu ei? Probabil că unii se reciclaseră, alţii îşi găsiseră de lucru pe la vreun serviciu de personal şi învăţământ sau la I.T.B., făcând la început puţină sociologie turistică. Vă mai amintiţi, desigur, „fluturaşul“ acela pe care vi-l puneau în palmă grupele de anchetatori odată cu biletul; un mic chestionar cu mari întrebări existenţiale: de câte ori şi la ce oră folosiţi tramvaiul, troleibuzul, autobuzul, de unde şi până unde, de ajunseseră unii să intre la bănuieli că cei care se vor abate de la traseele mărturisite sau nu le vor respecta în vreuna din zile vor fi sancţionaţi sau puşi să plătească despăgubiri pentru mijloacele de transport lăsate să meargă goale de colo colo. Nu era niciun pericol: ele circulau tot timpul doldora cu bucureşteni. Sau, poate, atât de mare o fi fost temerea publicului, încât de atunci circulau toate astea (tramvaie, autobuze, troleibuze) pline ca pe Bulevardul Marelui Stadion la ora când se termina un derby bucureştean de fotbal. Nu, de metrou nu era vorba (deşi avea să circule tot atât de aglomerat, când îi va veni sorocul, probabil ca urmare a aceleiaşi temeri publice), căci, după ce la crucea anilor cincizeci cu şaizeci proiectul întocmit cu trei decenii înainte eşuase din lipsa mijloacelor de străpungere subterană, se lăţise vorba cum că Bucureştiul nu poate avea trenul galben fără cai din cauza solului nisipos. Mult timp, bucureştenii chiar au crezut că România va fi singura capitală europeană fără metrou. Şi, poate, rămânând să aspire la a fi în întregime pietonală. Cine şi ce făcuse să nu intrăm în cartea negativă a performanţelor e altă poveste; s-a dovedit că se poate şi metrou; ce nu putem face noi, când vrem să facem, tot aşa cum, când nu vrem să facem ceva, nu facem şi pace, nimeni nu poate să ne scoată din asta şi basta!

Născut pentru a vinde

Ajuns la această concluzie globală asupra spiritului naţional, Valeriu privi spre cei ce alcătuiau fluviul uman în care, ameţit şi stingher, era antrenat. O indiferenţă maiestuoasă îi definea pe toţi. Formidabil, îşi spuse contrariat, ce le pasă lor de sociometrie, când au tramvai doar de câţiva ani! Nu, se contrazise el imediat, au avut circa trei luni, dar le-au fost luate, deşi cei care le puseseră pe roate, ridicându-le din turteala în care fuseseră găsite – ce Schaffhausen extraplat, să fi văzut vagoanele astea în halul în care veniseră de la Odessa! –, se grăbiseră să le zugrăvească în cele trei culori. Ca un gest de prevedere, poate. Repararea lor necesitase osteneli mai mari chiar decât cele necesare pentru a le concepe şi executa româneşte – voiniceşte. Tocmai bine, când se terminase făcutul de la un cap la altul şi punerea lor pe roate, nici nu apucară localnicii să se obişnuiască cu traseul ce pornea din centrul oraşului până la Mamaia, că li se şi schimbase macazul, e adevărat, tot spre mare, dar peste marea cea mare! Ce ţi-e şi cu sociologia asta, se simţi din nou frisonat Valeriu Timişana, hotărât să iasă din scepticismul tradiţional şi să mizeze pe mintea cea din urmă a românului. Adică să nu se mai lase antrenat de gânduri pernicioase; mai bine face şi el la fel ca G.C. la Moscova, şi nu ca nu ştiu care publicist pus să facă sociologia camerei de baie la Bucureşti! Chiar aşa: ce interese mai poate prezenta faptul că acum, să zicem, între Miga şi Poştă (fosta poştă şi fosta primărie înainte de a fi fost fosta…) umblă opt la sută polonezi, vânzând tot ce se poate vinde – „Totul de vânzare“, proclama cu două decenii în urmă Wajda, celebrul lor cineast –, inclusiv produse româneşti cumpărate de-a lungul căii rutiere Suceava-Constanţa, trei la sută cehi, încercând să-şi umple paporniţele strălucitoare ca ambalajul bomboanelor fondante cu roşii şi alte crudităţi autohtone, făcând un post călugăresc la marea românească, dar nu cu celebrul ghiveci monahal, ci cu o salată bulgărească, un soi de mizigril vegetal, sau că umblă fără rost douăzeci şi opt la sută de familii în care titularii, dacă nu cumva chiar amândoi soţii, sunt membri cotizanţi la sindicatul lucrătorilor din comerţ, alţi doisprezece la sută – ibidem – la sindicatul muncitorilor sanitari (dacă ne luăm după numele publicaţiei lor, Muncitorul Sanitar, şi medicul e muncitor, nu? Muncitor, nu proletar, căci el e acum proprietar, producător şi mai ales beneficiar), chiar aşa, cine mai are nevoie să ştie procentual câţi sunt fii de muncitori sau de ţărani cooperatori dintre studenţii la medicină, când toată lumea îi ştie pe nume pe cei care sunt! – sau pe cine mai interesează care dintre fiii şi fiicele iubiţilor noştri actori sau regizori de film nu e sau n-a fost student la IATC? Şi, la urma-urmei, cine e muncit de o asemenea curiozitate sociologică află şi singur pe cale bucală, folclorică, prin creaţie colectivă trecută din gură în gură, cum e primul ajutor în cazul turiştilor salvaţi de la înec… Ei, şi ce-o să afle? Că mai sunt excepţii, oi negre şi ele pe cale de dispariţie dintr-o turmă cuprinsă, cum sunt cele din Mărginimea Sibiului. Ce, dumneavoastră mai nutriţi curiozitatea să aflaţi de la Valeriu Timişana că de la Piaţa Ovidiu şi până la Gura portului, adică la poarta unu, numărul marinarilor creşte, tot aşa cum creşte şi numărul cuvioaselor milostive ce se preumblă agale şi-i privesc cu compătimire pe cei care, prin natura meseriei lor, în ciuda vârstei năbădăioase, se supun unei abstinenţe mai scurte sau mai lungi, după cum le-a fost cursa şi după cum le e punga?

Moravurile nu sunt nici burgheze, nici proletare…

La ce bun să răscoleşti toate astea, când se ştie că printr-un contract social tacit se-nchid ochii, că aşa-i la Constanţa, ca la orice gură de port comercial: moravurile nu sunt nici burgheze, nici proletare, sunt pur şi simplu mai lejere, mai sezoniere, căci vara, când soarele stimulează mai tare bărbăţia chiar şi decât ciocolata braziliană, atunci mai închide ochii şi opinia publică… Şi dacă nu-i închide? Se poate întâmpla, sociologic vorbind, cu o mare şansă de probabilitate, ca opinia ta să fie ca un bumerang – ţinteşti moravurile delicate şi te trezeşti pocnit în moalele capului, că aşa-i la Constanţa vara şi mai ales de carnaval. Astea-s riscurile sociometriei grupului primar, aşa că, decât sociometrie, şi inutilă, şi riscantă, mai cu folos e pentru un dramaturg să facă antropologie. Ea îl apropie de obsesia oricărui critic cu parapon, făcându-l complice la tipizarea literaturii supuse examenului critic, şi ce poate fi mai tipic decât tipicul realist-sociologist, se întrebă dramaturgul nostru, gata să facă pact şi cu dracu’ până o trece pragul debutului scenic. Dar nu apucă să-şi dea răspuns…

„Valerică“, se auzi dramaturgul strigat într-un fel neobişnuit de-acum pentru el, neprotocolar. Se uită în jur, dar, cum nimeni nu-l fixa, se gândi că apelul avusese loc doar în imaginaţie, mai ales că în locul ăsta de atâtea ori îi fusese dat să-şi audă strigat numele… Aici, în faţa prăvăliei cu ziare, Valerică făcea, în fiecare luni la ora nouă şi jumătate fix, coadă la Sportul Popular. Era epoca în care trenurile mergeau după orar, încă nu se inversase prioritatea la circulaţie a trenurilor de călători în favoarea trenurilor de marfă, chiar dacă, de multă vreme, chefereu nu mai comanda celebrele ceasuri-deşteptătoare inscripţionate. Pe atunci n-aveam televiziune care să transmită meciurile şi oricum constănţenii erau mai mult în B decât în A, ca şi acum, de altfel. Când Valeriu se auzi strigat, Farul era în A, când citiţi această carte o fi iar în B. Sigur, Valerică ştia rezultatul din ajun, căci doar constănţenii inventaseră ceea ce avea să fie apoi la radio „fotbal minut cu minut“, adică sistemul transmiterii meciurilor de fotbal de la distanţă, dar nu prin radio, ci prin telefonie. Care centralistă din Moldova, căci acolo îşi măsoară constănţenii forţa în fotbal, atunci când se face că le vine rândul, ca Sisif, s-o ia de la capăt, mă rog, de la mijlocul urcuşului, cu caznele fotbalistice, care telefonistă de serviciu duminică seara rezistă apelului făcut de colega de la telefoanele din Constanţa? Mai ales când ştie că, dacă nu va fi detaşată pe vară la mare, îşi va găsi totuşi măcar un culcuş, noaptea, în rezerva oficiului telefonic, o săptămână, două, suficient să se-ntoarcă bronzată ca sora lui Rică din Porto Rico la Bârlad sau la Tecuci, la Paşcani sau la Gura Humorului, unde era ea cu slujba… Oficiul telefonic se afla aproape de plaja „Muncitorul“, chiar aici, după colţul prăvăliei cu ziare, în curtea fostei poşte şi fostei primării, înainte de a fi fost fosta…

Babaroasele sunt ca femeia

„Valerică“, se auzi din nou Timişana strigat, în timp ce un obiect, ca un ou de porumbel, îl lovi în ceafă. Îşi duse mâna sub gulerul sacoului şi descoperi o babaroasă galbenă din cele care, ca şi femeia, fie te ridică, fie te coboară…

Înainte de a ridica privirile spre balconul împrejmuit cu fier forjat, având podeaua de lemn dantelată de lucrarea îndelungată a putregaiului, prin care Valeriu putea să vadă cerul, recunoscu vocea autoritară ce-l strigase. Era a lui Muzafer, campionul la table cu panaş de bibliografie. Prin dantela podelei îi văzu acum şi capul de gorgonă, în care ochii lui mari, negri îl fulgerau furioşi că nu a răspuns de prima dată chemării sale. Aplecat peste balustrada de fier, cu torsul său masiv de fost înotător, îngroşat însă de prea îndelungată atitudine contemplativă asupra vieţii, postură disponibilizată de adversarii săi care confundau tablele cu şahul, Turcul îi făcu semn energic să urce. Scriitorul, Maestrul, redevenit Valerică, n-avea de ales, consolându-se că plăteşte astfel preţul popularităţii câştigate; chit că-l recunoscuse doar un individ, el făcea cât o mulţime într-un posibil box-office; un campion al Orientului, un campion după a cărui imagine se aliniază toţi outsiderii. Prin culoarul întunecat, care ducea spre o scară de lemn, nu reuşea să desluşească decât câteva agate, care, pe măsură ce se apropia de ele, o zbugheau spre tavan. Timişana se simţea teribil de încurcat la gândul că trebuie să se justifice faţă de Muzafer: de câte ori venise la Constanţa se aflase prin preajmă, şi totuşi… Găsi repede o scuză care-l va flata pe turc: ori de câte ori a fost aici l-a crezut plecat în turneu. Minciuna era parţială sau invers: se-ntâmplase chiar, fiind la Constanţa, să afle că Muzi e la Istanbul împreună cu ansamblul local „Brâuleţul“. Şi acolo făcea cât o mulţime cu vocea lui de bas – bariton, interpret de muzică turcească dobrogeană. Solist de muzică, dar şi interpret de limbă turcă pentru colegii lui la alişverişuri în bazar. Valeriu Timişana era convins că aşa se întâmpla: înjurăturile lui înflorate, ca semnăturile acelea cu linii multe şi îmbârligate, convinseseră pe vânzători să vândă ghiaurilor chiar sub preţul cu care ei cumpăraseră. Scara de lemn gemea acum şi sub greutatea lui, dar Timişana urcă temerar, din moment ce zilnic Muzafer îi verifica trăinicia… Ultima treaptă era pragul unui antreu camuflat şi el în obscuritate. Dibui scaunele despre care memoria îl avertizase că se află de-o parte şi de alta a unei mese rotunde, dar nu le întâlni. Probabil că fuseseră făcute mutări de mobilier, presupuse Timişana, luând-o de-a dreptul spre o fereastră care reflecta lumina străzii. În sfârşit nimeri în balcon. Muzafer îi făcu semn să se aşeze.

Unde găsim linia mediană

Valeriu se uită inutil după vreun scaun; pe două se aşezaseră competitorii şi unul fără spetează era ocupat de o cutie mare cu inserţii de sidef, tablele, o piesă antică, demnă de un campion; câmpul de bătălie al celor doi adversari. Timişana, surprins de liniştea ce însoţea acest joc, crezu o clipă că a nimerit la o lecţie teoretică de strategie militară, mai ales că până şi zornăitul zarurilor lipsea. Şi în timp ce adversarul Turcului se căznea să afle linia mediană în nebuloasa teorie a probabilităţilor, Muzafer se hlizea la Timişana.

— Adică ăsta e tot atât de prost ca şi tine, din moment ce nici el nu găseşte soluţia să facă poarta-n casă şi nici tu să te aşezi jos, à la turca.

Valeriu înţelese iute, se lăsă mai întâi pe vine, apoi îşi asumă riscul ca pantalonul său bej deschis, din stofă de alpaca, să strângă tot praful străzii urcat la etaj, şi-şi încrucişă picioarele sub el. Adversarul lui Muzafer găsi soluţia, luă două puluri negre, le lovi zgomotos, ca pe scoicile unor maracase, şi i le puse acestuia în palma mare cât o roată de roabă, întinsă spre el. După zâmbetul turcului, Valerică înţelese că prostia adversarului era nesfârşită. Muzafer luă zarurile în mână, le duse spre obrazul său rotund şi pufos, ca o pâine bine dospită, se întoarse spre stradă şi murmură ceva numai de el ştiut, apoi făcu vânt zarurilor cu un asemenea elan, de parcă în faţa lui s-ar fi aflat o pistă de popice, şi nu o cutie nu mai mare decât şezutul unui scaun. Dar nu, zarurile nu depăşiră marginile, căci mişcarea largă a tablagiului se frânse la timp pentru a le da oaselor încrustate şansa de a se rostogoli în cutie, dar şi de a-şi arăta supunerea oarbă faţă de campion: 4-2.

— Exact atâta avea nevoie, Muzi! nu-şi putu abţine admiraţia nou-venitul.

De-acum partida intrase în linie dreaptă, nu trebuia să fii versat în acest joc savant, era suficient să vezi disperarea competitorului care mizase totul pe o probabilitate… infimă. Suferinţa acestuia se manifesta în tăcere, doar prin semne ciudate şi făcute cu mâinile ridicate la nivelul feţei sale oacheşe, de parcă ar fi tricotat cu ele. Timişana se uită la Muzafer, iar acesta îi zâmbi complice.

— Iartă-mă, Valerică, dar va trebui să mai aştepţi. Îi dau linia, căci altfel face infarct surdo-mutul. Mai am şi o obligaţie pentru ăştia, le sunt instructor de „tavli“, adaugă el în turceşte, ca şi cum ar fi vrut să păstreze secretul faţă de surdo-mut.