Ian McEwan, The Comfort of Strangers

Copyright © Ian McEwan 1981

All rights reserved

© 2004, 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea 

în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4916-7

ISBN PDF: 978-973-46-4917-4

ISBN print: 978-973-46-4582-4

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Entertainment Pictures/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IAN McEWAN, unul dintre cei mai faimoşi scriitori britanici contemporani, este autorul romanelor Operaţiunea Sweet Tooth, Solar, Pe plaja Chesil, Sâmbătă, Ispăşire (laureat al National Book Critics Circle Award şi W.H. Smith Literary Award), Amsterdam (distins cu Booker Prize), Durabila iubire, Inocentul, Copilul furat (pentru care a primit Whitbread Award), Câinii negri, Mângâieri străine (amândouă nominalizate la Booker Prize) şi Grădina de ciment. A scris şi volumele de povestiri Prima dragoste, ultimele ritualuri (câştigător al Somerset Maugham Award) şi În aşternuturi. În anul 2011 i-a fost acordat Premiul Târgului de carte de la Ierusalim.

Pentru Penny Allen

„cum de-am sălăşluit în două lumi

fiice şi mame

în regatul fiilor“

Adrienne Rich

„A călători e ceva brutal. Te obligă să te încrezi în străini şi să uiţi de tot acel confort familiar pe care ţi-l oferă propria casă şi prietenii. Eşti descumpănit tot timpul. Nimic nu îţi aparţine, cu excepţia lucrurilor esenţiale – aerul, somnul, visele, marea, cerul –, adică lucrurile care tind spre etern sau spre ceea ce ne închipuim noi că înseamnă etern.“

Cesare Pavese

Capitolul unu

În fiecare după-amiază, în clipa în care oraşul de dincolo de obloanele verde-închis de la ferestrele hotelului lor începea să se anime, Colin şi Mary erau treziţi de ciocănitul metodic al uneltelor de oţel de pe şlepurile de fier care ancorau la pontonul unde se afla cafeneaua hotelului. Dimineaţa, toate acele vasele ruginite şi pline de găuri, deşi nu păreau să aibă vreo încărcătură ori vreun mijloc de propulsie, plecau; spre sfârşitul zilei apăreau iarăşi, iar echipajele îşi făceau de lucru, într-un chip de neînţeles, cu ciocanele lor de lemn şi cu dălţile. Şi la acest ceas târziu al după-amiezii fierbinţi, sub un cer mohorât, clienţii începeau să se adune pe ponton, la mesele de tablă, pentru a mânca îngheţată, iar camera cufundată în întuneric se umplea şi ea de vocile lor, râsete sau discuţii în contradictoriu care creşteau şi descreşteau ca nişte valuri, inundând scurtele momente de tăcere dintre izbiturile stridente ale ciocanelor.

Se treziră în acelaşi timp, cel puţin aşa li s-a părut, şi rămaseră nemişcaţi în paturile lor separate. Din motive care nu le mai erau prea clare, Colin şi Mary nu-şi vorbeau. Două muşte se roteau leneş în jurul lămpii din tavan, pe coridor o cheie se răsuci într-o broască, se auzi zgomotul unor paşi care se apropie, apoi se îndepărtează. În sfârşit, Colin se ridică din pat, crăpă obloanele şi se duse la baie să facă duş. Încă sub impresia viselor, Mary se întoarse pe o parte când Colin trecu pe lângă patul ei şi rămase cu ochii la perete. Zgomotul regulat al apei care curgea dincolo avea ceva liniştitor, aşa că închise ochii din nou.

În fiecare seară, în ora ritualică pe care şi-o petreceau pe balcon înainte să plece în căutarea unui restaurant, fiecare îl asculta răbdător pe celălalt cum îşi povestea visele, în schimbul plăcerii unice de a şi-l povesti pe al său. Visele lui Colin erau cele despre care psihanaliştii vorbesc cu respect, în care zbura, povestea el, în care i se sfărâmau dinţii, în care apărea în pielea goală dinaintea unui străin aşezat pe scaun. În cazul lui Mary, salteaua tare, căldura cu care nu era obişnuită, oraşul pe care abia apucaseră să-l cunoască se amestecau pentru a da naştere în somnul ei unei învălmăşeli de vise pline de gălăgie şi de certuri, care, se plângea ea, îi provocau un soi de amorţeală în orele de veghe, iar superbele biserici vechi, retablele minunat decorate ale altarelor, podurile de piatră de peste canale i se proiectau neclar pe retină, ca pe un ecran depărtat. Cel mai adesea îi visa pe copiii ei, visa că erau în pericol, iar ea era prea neputincioasă sau prea zăpăcită ca să-i ajute. Propria ei copilărie începea să se confunde cu a lor. Fiul şi fiica ei aveau dintr-odată aceeaşi vârstă ca ea şi o înspăimântau cu întrebările lor insistente. De ce ai plecat fără noi? Când te întorci? O să ne aştepţi la gară? Nu, nu, încerca să le spună, voi trebuie să mă aşteptaţi pe mine. I-a povestit lui Colin că visase cum copiii se suiseră în pat lângă ea, câte unul de fiecare parte, şi se ciorovăiseră toată noaptea peste trupul ei adormit. Ba da. Ba nu. Ţi-am zis. Ba nu mi-ai zis… şi tot aşa până când se trezi epuizată, cu mâinile apăsate puternic pe urechi. Sau, povestea ea, îl visa pe fostul ei soţ care o conducea într-un colţ şi începea să-i explice răbdător, aşa cum făcuse o dată, cum funcţiona aparatul său de fotografiat japonez, unul foarte scump, testând-o la fiecare pas să vadă dacă a înţeles. După mai multe ore a început să suspine şi să geamă, implorându-l să se oprească, dar nimic nu a putut întrerupe monotonia implacabilă a explicaţiilor.

Fereastra băii dădea într-o curte interioară care la această oră se însufleţea şi ea de zgomotele din camerele învecinate şi din bucătăriile hotelului. În momentul în care Colin închise robinetul, bărbatul de vizavi, aflat şi el sub duş, începu, la fel ca în serile anterioare, să cânte duetul din Flautul fermecat. Cu vocea ridicându-i-se deasupra ropotului torenţial al apei şi a plescăitului pe care-l scotea pielea bine săpunită, bărbatul se lăsase complet în voia muzicii, asemenea celui care îşi închipuie că nu are nici un spectator, falsând la notele de sus, înlocuind cuvintele uitate cu tra-la-la-uri, zbierând la părţile orchestrei. „Mann und Weib, und Weib und Mann, / sunt al lui Dumnezeu plan.“ Când duşul se opri, cântecul se domoli, transformându-se într-un fluierat.

Colin rămase ascultând în faţa oglinzii şi, fără vreun motiv aparent, începu să se bărbierească pentru a doua oară în ziua aceea. De când sosiseră, stabiliseră un ritual bine pus la punct de somn (care fusese precedat doar o singură dată de sex) urmat de un interludiu calm – rezultatul obsesiei faţă de propria persoană – când se dichiseau cu multă grijă în vederea plimbării prin oraş de la ora cinei. În timpul acestor pregătiri, se mişcau încet şi rareori scoteau vreun cuvânt. Se dădeau pe corp cu colonii şi pudre scumpe, luate de la duty-free, îşi alegeau hainele cu meticulozitate, fără să se consulte, ca şi cum undeva, printre miile de persoane de afară cărora aveau să li se alăture în curând, ar fi existat cineva extrem de interesat de felul în care arătau. În timp ce Mary îşi făcea exerciţiile de yoga pe podeaua camerei, Colin îşi răsucea o ţigară de marijuana pe balcon, ceea ce avea darul de a intensifica plăcerea clipei când vor ieşi din holul hotelului în aerul catifelat al serii.

Cât erau plecaţi, şi asta nu numai dimineaţa, camerista venea şi le făcea paturile sau schimba aşternuturile dacă credea că e necesar. Neobişnuiţi cu viaţa de hotel, această intimitate faţă de un străin pe care rareori îl vedeau îi inhiba. Femeia arunca şerveţelele folosite, le alinia cu grijă pantofii în şifonier, le împăturea hainele murdare aşezându-le în maldăre ordonate pe câte un scaun şi aranja monedele în mici grămăjoare pe noptieră. Cu toate acestea, ajunseseră repede dependenţi de ea şi, deopotrivă, mai indolenţi faţă de lucrurile lor. Deveniseră incapabili să-şi poarte de grijă, incapabili, în căldura sufocantă, să-şi bată pernele sau să se aplece pentru a culege de pe jos un prosop căzut. În acelaşi timp, începuseră să tolereze din ce în ce mai puţin dezordinea. Când într-o zi, aproape de prânz, s-au întors în cameră şi au găsit-o aşa cum o lăsaseră, adică pur şi simplu de nelocuit, n-au întrezărit altă soluţie decât să iasă iar şi să aştepte până când s-a făcut curăţenie.

Orele de dinaintea somnului de după-masă erau la fel de bine definite, deşi mai puţin previzibile. Era miezul verii, iar oraşul gemea de vizitatori. Colin şi Mary o porneau în fiecare dimineaţă după micul dejun, înarmaţi cu bani, ochelari de soare şi hărţi, şi se alăturau mulţimii care se înghesuia pe toate podurile de pe canale şi pe străzile înguste. Bifaseră docili nenumăratele obiective turistice ale vechiului oraş, vizitaseră bisericile mari şi pe cele mici, muzeele şi palatele, toate înţesate de comori. Pe străzile comerciale se opriseră în faţa vitrinelor, discutând ce cadouri să cumpere. Până acum nu intraseră în nici un magazin. În ciuda hărţilor, se rătăceau adesea şi uneori trecea aproape o oră până când, după ce se întorceau pe propriile urme şi cercetau poziţia soarelui (secretul lui Colin), dădeau pe neaşteptate peste un loc familiar, dar tot nu reuşeau să găsească drumul. Când plimbarea se dovedea extrem de dificilă şi căldura mai înăbuşitoare ca de obicei, îşi reaminteau unul altuia, pe un ton sardonic, că erau „în concediu“. Îşi petreceau multe ore în căutarea restaurantelor „ideale“ sau localizându-le pe cele în care fuseseră cu două zile înainte. Adeseori restaurantul ideal era plin sau, dacă trecuse de ora nouă seara, tocmai se închidea; dacă treceau pe lângă unul care nu era nici plin şi nici nu se închidea, mâncau cu mult înainte să li se facă foame.

Dacă ar fi fost singuri, probabil că fiecare din ei ar fi explorat oraşul cu mare plăcere, după chef, scutiţi de o destinaţie unde ar fi trebuit să ajungă şi, prin urmare, bucurându-se sau neţinând cont de faptul că se pierduseră. Erau o mulţime de lucruri de admirat, nu trebuia decât să fii atent şi să fii acolo. Dar ei se cunoşteau unul pe celălalt la fel de bine cum se cunoşteau pe ei înşişi şi intimitatea lor, aşa cum se întâmplă atunci când ai prea multe valize, era o sursă de continuă grijă; împreună, se mişcau încet, stângaci, făceau compromisuri lugubre, erau atenţi la cele mai mici schimbări ale dispoziţiei celuilalt, încercau să remedieze rupturile. Luaţi separat, nu se supărau prea uşor, dar, când erau împreună, reuşeau să se rănească în cele mai surprinzătoare şi neaşteptate feluri, apoi cel care produsese supărarea – aşa cum se întâmplase de două ori de când veniseră – devenea iritat din pricina sensibilităţii exagerate a celuilalt, drept pentru care continuau să exploreze în tăcere străduţele întortocheate şi pieţele care li se iveau brusc dinainte şi, cu fiecare pas, oraşul se retrăgea din calea lor pe măsură ce ei se izolau tot mai tare.

Mary se ridică din poziţia ei de yoga şi, după ce-şi alese cu multă atenţie lenjeria intimă, începu să se îmbrace. Prin uşile cu geam întredeschise îl putea vedea pe Colin pe balcon. Îmbrăcat tot în alb, acesta se tolăni în şezlongul din aluminiu şi plastic, încheietura aproape târându-i-se pe jos. Trase din ţigara de marijuana, îşi înclină capul într-o parte, ţinu fumul în piept, apoi îl suflă peste ghivecele cu muşcate înşirate pe marginea balconului. Mary îl iubea, deşi nu chiar în clipa asta. Îşi puse o bluză de mătase şi o fustă albă de bumbac şi, aşezându-se pe marginea patului pentru a-şi lega sandalele, luă de pe noptieră un ghid turistic. În alte regiuni ale ţării, aşa cum se vedea din fotografii, erau pajişti, munţi, plaje pustii, o cărare care şerpuia printr-o pădure până la un lac. Aici, în singura sa lună liberă din an, se legase la cap cu toate muzeele şi restaurantele astea. Când auzi şezlongul lui Colin scârţâind, se duse la oglindă şi începu să-şi perie părul cu mişcări scurte, energice.

Colin intrase în cameră şi îi oferise ţigara de marijuana, dar ea îl refuzase – murmurând un „Nu, mersi“ scurt – fără să se întoarcă. El rămase în spatele ei, uitându-se în oglindă şi încercând să-i surprindă privirea. Dar ea se uita fix înainte şi continua să-şi perie părul. El îi urmări conturul umărului cu degetul. Mai devreme sau mai târziu, vor trebui să rupă tăcerea. Colin se întoarse şi dădu să plece, apoi se răzgândi. Îşi drese glasul şi-şi puse mâna pe umărul ei. Afară începea să se lase un asfinţit care se cerea admirat, iar înăuntru venise timpul să înceapă tratativele. Nehotărârea sa se datora în totalitate drogului şi simţea că se învârte în jurul cozii, căci dacă ar fi plecat după ce o atinsese, ea s-ar fi putut simţi jignită… totuşi, ea continua să-şi perie părul, mai mult decât era necesar, şi părea că aşteaptă ca el să plece… dar de ce?… pentru că-i simţise şovăirea de a rămâne şi era deja jignită?… dar oare chiar şovăise…? Trist, îşi trecu degetul de-a lungul spatelui lui Mary. Ea ţinea acum mânerul periei într-o mână şi ţepii în palma deschisă a celeilalte, continuînd să privească înainte. Colin se aplecă şi o sărută pe ceafă şi, văzând că ea tot nu-l bagă în seamă, traversă camera cu un oftat zgomotos şi se întoarse pe balcon.

Colin se instală în scaun. Deasupra sa se deschidea o cupolă gigantică de cer senin şi el oftă din nou, de data asta de mulţumire. Muncitorii de pe şlepuri îşi lăsaseră uneltele şi se adunaseră la un loc privind asfinţitul şi fumând. Pe pontonul cafenelei, clienţii trecuseră la aperitive, iar conversaţiile de la mese amuţiseră. Gheaţa clincănea în pahare, tocurile chelnerilor eficienţi scoteau un sunet mecanic pe scândurile pontonului. Colin se ridică şi se uită la cei care treceau pe stradă. Turiştii, majoritatea în vârstă, îmbrăcaţi în costumele şi rochiile lor cele mai bune, îşi târau paşii pe pavaj cu lentoarea unor reptile. Din când în când câte un cuplu se oprea să-i privească aprobator pe clienţii de pe ponton care beau proiectaţi pe imensul fundal al apusului şi al apei înroşite. Un domn în vârstă îşi plasă soţia în prim-plan şi, lăsându-se într-un genunchi, cu coapsele lui subţiri, tremurătoare, se pregăti să facă o poză. Clienţii de la o masă aşezată în spatele femeii îşi înălţară amical paharele înspre aparat. Dar bărbatul, care voia ca fotografia să aibă un caracter spontan, se îndreptă şi, cu un gest al mâinii sale libere, încercă să-i readucă la comportarea lor firească. Doar în clipa în care cei de la masă, tineri cu toţii, îşi pierdură interesul, bătrânul ridică aparatul la ochi şi-şi îndoi din nou picioarele nesigure. Numai că soţia lui se mişcase acum câţiva paşi în lateral şi era preocupată de ceva din mâna sa. Întorsese spatele aparatului pentru a încuraja ultimele raze de soare să-i intre în poşetă. Soţul ei o strigă cu asprime, iar ea îşi reluă imediat poziţia iniţială. Pocnetul închizătorii îi însufleţi iar pe tineri. Se aşezară mai bine în scaune, îşi ridicară paharele încă o dată şi arborară nişte zâmbete largi şi nevinovate. Cu un uşor mormăit de iritare, bărbatul îşi apucă soţia de încheietură şi o trase de-acolo în timp ce tinerii, care nu se sinchisiră prea mult de plecarea lor, îşi redirecţionară acum toasturile şi zâmbetele unii către ceilalţi.

Mary apăru în cadrul uşii de la balcon cu o jachetă pe umeri. Făcând abstracţie de starea conflictuală dintre ei, Colin începu imediat să-i povestească mica dramă care avusese loc pe stradă. Mary rămase la marginea balconului, privind asfinţitul în timp ce el vorbea. Nu-şi mută ochii când el arătă spre tinerii de la masă, dar dădu încet din cap. Colin nu reproduse uşoara neînţelegere care constituia, după el, clou-ul poveştii. În schimb, se trezi exagerându-i proporţiile, transformând-o în vodevil, poate în încercarea de a câştiga întreaga atenţie a lui Mary. Îl descrise pe domnul în vârstă ca fiind „incredibil de bătrân şi de plăpând“, pe soţia lui – „ţăcănită de nu-ţi venea să crezi“, pe bărbaţii de la masă – „cretini cu expresii bovine“ şi-l făcu pe soţ să scoată „un urlet incredibil de furie“. De fapt, cuvântul „incredibil“ se tot impunea la fiecare două vorbe, poate din cauză că se temea că Mary n-o să-l creadă sau poate pentru că nici el nu credea în povestea lui. Când termină, Mary scoase un scurt „îhm“, însoţit de un zâmbet vag.

Rămaseră la vreun metru distanţă unul de altul şi continuară să se uite la apă în tăcere. Marea biserică de dincolo de canalul cel lat pe care plănuiseră adesea s-o viziteze nu mai era acum decât o siluetă şi, mai aproape, un bărbat dintr-o barcă mică îşi puse binoclul în toc şi se lăsă în genunchi ca să repornească motorul exterior. Deasupra, în stânga lor, firma verde de neon a hotelului se aprinse cu un pocnet brusc, agresiv, care se transformă apoi într-un bâzâit. Mary îi aminti lui Colin că se făcuse târziu, că ar trebui să plece înainte să se-nchidă restaurantele. Colin o aprobă, dar nici unul nu se mişcă. Apoi Colin se aşeză într-unul din şezlonguri şi, nu după mult timp, Mary se aşeză şi ea în celălalt. Urmă un alt moment de tăcere, apoi îşi căutară mâinile. O strângere uşoară răspunse alteia. Îşi traseră şezlongurile mai aproape şi murmurară scuze. Colin îi atinse sânii lui Mary, ea se întoarse şi-l sărută mai întâi pe buze, apoi, tandru, ca o mamă, pe nas. Şuşotiră şi se sărutară, se ridicară să se îmbrăţişeze, după care se întoarseră în dormitor unde se dezbrăcară în semiîntuneric.

Nu mai era vorba de o mare pasiune. Îşi aflau plăcerea în gesturile afectuoase, lejere, în familiaritatea ritualurilor şi a procedeelor, în potrivirea sigură, precisă a membrelor şi trupurilor, ca o piesă pusă la loc în matriţa în care a fost turnată. Erau generoşi şi calmi, n-aveau dorinţe exagerate şi făceau foarte puţin zgomot. Felul în care făceau dragoste n-avea un început sau un sfârşit precis şi de multe ori se încheia prin somn sau era întrerupt de somn. Ar fi negat revoltaţi că se plictisiseră unul de celălalt. Spuneau adesea că le venea greu să-şi aducă aminte că celălalt era o persoană distinctă. Când se priveau, era ca şi cum s-ar fi uitat într-o oglindă aburită. Când vorbeau despre politica sexului, ceea ce se întâmpla adesea, nu se refereau la ei înşişi. Tocmai această înţelegere secretă îi făcuse atât de vulnerabili şi de sensibili, iar redescoperirea faptului că aveau nevoi şi interese diferite îi rănea. Se certau în tăcere şi împăcări precum cea de mai devreme reprezentau clipe de mare intensitate pentru care-şi erau profund recunoscători.

Au moţăit un pic, apoi s-au îmbrăcat în grabă. Cât Colin s-a dus la baie, Mary l-a aşteptat pe balcon. Firma luminoasă a hotelului fusese stinsă. Strada era pustie şi pe ponton doi chelneri strângeau ceştile şi paharele. Puţinii clienţi care mai rămăseseră încetaseră să mai bea. Colin şi Mary nu mai ieşiseră niciodată din hotel aşa târziu, şi Mary avea să pună mult din ceea ce a urmat tocmai pe seama acestui lucru. Se plimbă nerăbdătoare pe balcon, inspirând mirosul de mucegai al muşcatelor. Nu mai era nici un restaurant deschis, dar, în partea cealaltă a oraşului, dacă vor reuşi să-l găsească, exista un bar de noapte în faţa căruia stătea uneori un bărbat cu o tarabă cu hotdogi. Când avea treisprezece ani şi mai era încă o şcolăriţă conştiincioasă şi pedantă, cu o sută de idei despre autoperfecţionare în cap, ţinuse un jurnal în care, în fiecare duminică seara, îşi nota obiectivele pentru săptămâna următoare. Erau sarcini simple, realizabile şi o reconforta să le bifeze pe măsură ce zilele săptămânii treceau: să studieze la violoncel, să se poarte mai frumos cu mama ei, să meargă pe jos până la şcoală ca să economisească banii de autobuz. Tânjea după o asemenea mângâiere acum, după un timp şi după întâmplări măcar parţial controlabile. Trecea ca o somnambulă de la o clipă la următoarea şi luni întregi se scurgeau fără să lase vreo amintire, fără să poarte fie şi cea mai vagă amprentă a voinţei ei.

— Mergem? întrebă Colin.

Ea intră în cameră şi închise uşile de la balcon. Luă cheia de pe noptieră, încuie uşa şi îl urmă pe Colin în jos pe scara neluminată.