© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5844-2

ISBN PDF: 978-973-46-5845-9

ISBN print: 978-973-46-7176-2

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Édouard Manet (1832-1883), Dejunul pe iarbă

(ulei pe pînză, 1863)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARTA PETREU este scriitor şi profesor. S-a format în ambianţa intelectuală a mişcării literare „Echinox“, de la Universitatea „Babeş-Bolyai“ din Cluj. Face parte din gruparea literară „Echinox“; este membră a Uniunii Scriitorilor din România şi a Fundaţiei Culturale „Apostrof“. Este profesor de istoria filosofiei româneşti la Universitatea „Babeş-Bolyai“ şi redactor-şef (din 1990) al revistei Apostrof, mensual editat de Uniunea Scriitorilor din România. Doctor în filosofie al Universităţii din Bucureşti, cu lucrarea Valenţele estetice ale anamorfozei logice (1992). A debutat editorial în 1981, cu volumul de poeme Aduceţi verbele. Alte volume de poezie: Dimineaţa tinerelor doamne (1983); Loc psihic (1991); Poeme neruşinate (1993); Cartea mîniei (1997); Apocalipsa după Marta (1999); Falanga (2001); Scara lui Iacob (2006); Asta nu este viaţa mea (2014). Ca eseist şi istoric al filosofiei româneşti, a publicat volume precum: Teze neterminate (1991); Jocurile manierismului logic (1995); Un trecut deocheat sau „Schimbarea la faţă a României“ (1999); Ionescu în ţara tatălui (2001); Filosofia lui Caragiale (2003); Filosofii paralele (2005); Despre bolile filosofilor. Cioran (2008); Diavolul şi ucenicul său: Nae Ionescu – Mihail Sebastian (2009). A publicat, sub titlul Conversaţii cu… (2004 şi 2006), două volume de interviuri cu personalităţi ale vieţii intelectuale româneşti. A gîndit şi alcătuit mai multe volume tematice de confesiuni (În lumea taţilor, 2004; Cele 10 porunci, 2007; Scriitorul şi trupul său, 2007). A prefaţat şi îngrijit ediţii de carte de filosofie şi de literatură (Nae Ionescu, Bucur Ţincu, Arthur Dan, Constantin Rădulescu-Motru, Radu Stanca, D.D. Roşca, Alexandru Vona, Zaharia Boilă, Radu Petrescu ş.a.). Alte volume, în colaborare: Vlad Mugur, spectacolul morţii (2001), Sadovaia 302 bis (2006). În 2011, Editura Polirom a iniţiat „Seria de autor Marta Petreu“, în care au apărut pînă în prezent: romanul Acasă, pe Cîmpia Armaghedonului (Premiul „Cartea Anului 2011“ acordat de România literară şi Fundaţia Anonimul; Premiul pentru cea mai bună carte de ficţiune a anului 2011, decernat la Gala Industriei de Carte din România); Apocalipsa după Marta (integrală a poeziei editate pînă în 2011); Cioran sau un trecut deocheat; De la Junimea la Noica. Studii de cultură românească; Filosofia lui Caragiale; O zi din viaţa mea fără durere; Ionescu în ţara tatălui; Jocurile manierismului logic; Filosofii paralele; Biblioteci în aer liber; Asta nu este viaţa mea (poezie); Diavolul şi ucenicul său: Nae Ionescu – Mihail Sebastian. Tot la Editura Polirom, în colecţia „Eseuri şi confesiuni“, i-au apărut volumele Generaţia ’27 între Holocaust şi Gulag. Mircea Eliade şi Klaus Mann despre generaţia tînără şi Despre bolile filosofilor. Cioran. Pentru cărţile ei, Marta Petreu a primit numeroase premii naţionale şi internaţionale. Mai multe volume de Marta Petreu (poezie, romanul Acasă, pe Cîmpia Armaghedonului, studii asupra culturii româneşti) au fost traduse şi publicate în Franţa, S.U.A., Italia, Ungaria, Serbia, Elveţia.

Partea întîi

Vineri

1

Garoafe, garoafe de grădină! m-am pomenit spunînd. Şi am adulmecat aerul din jur, sînt înconjurat de-un miros cunoscut, cald şi văratic.

— Todora! am strigat automat, şi-am repetat numele miresmei: garoafe de grădină.

Trebuie să fi venit Todora, cu garoafe. E vară. Apoi am văzut şi florile: o legătură mare de garoafe de grădină, nu m-am înşelat, n-am mai confundat floarea, ca atunci, cînd ea mi-a adus o floare, cîteva petale ciufulite, roşietice, la capătul unei tije lungi, fără frunze, şi mi-a apropiat-o de nas: Gura-leului!, am articulat, şi ea şi-a şters ochii pe furiş şi mi-a zîmbit prefăcut. Cînd plînge, mă uit la ea ca la o capodoperă, plînsul îi pune în evidenţă frumuseţea: cu cît faţa ei se strîmbă mai tare, ca a unui copil de trei ani, cu atîta mie mi se pare mai frumoasă şi mă mîndresc în sinea mea: pe ce femeie am pus mîna! Vine cu tot felul, ghiocei, buzduci, la altele nu le ştiu numele. Pe-ăstea le-a pus în ulciorul de Sibiu alb cu albastru, înalt numai de-o palmă, cît am fost singur locul lui era pe raftul de sub televizor, însă ea a început să-l aşeze te miri unde, cu flori de grădină. Acum l-a umplut cu garoafe mărunte, albe, roz, roşii, ciclamen, vişinii, le-a pus înclinate toate într-o parte: „doamne bătute de vînt“, aşa numeşte ea aranjamentul ăsta, s-a luat după un album japonez. Ăla i l-a adus, futalăul ei, Roman. Lîngă vasul cu garoafe, e clar, e vară, anotimpul meu, stă culcată o ţigară: albă, subţire, lungă. Numai bricheta lipseşte. Şi ea, sigur. Nu-i nicăieri, pînă să mă dezmeticesc eu, a şi plecat. Îmi pare rău că n-am prins de veste cînd a venit, precis era încălţată în pantofi fără tocuri. Năravul ăsta de la mine i se trage, cînd am văzut-o prima oară era pe tocuri înalte.

*

Era, n-o să uit niciodată, o dimineaţă de februarie, cu o ceaţă ca laptele. În Grigorescu e mereu ceaţă, urcă pînă pe deal, din cauza Someşului. Era trecut de şapte, mă grăbeam să ajung la laborator înainte de opt, deşi nimeni nu mă zorea, n-ar îndrăzni ei să mă controleze pe mine! Perdeaua era dată la o parte şi eu pîndeam cum aerul îşi schimbă culoarea şi devine transparent şi albăstriu, cum se întîmplă în dimineţile de iarnă spre primăvară. Asta-i ora mea, dimineaţa, la cafea, cînd copila doarme şi eu mă gîndesc la ale mele, cu privirea pe crengile nucului. Frumos pom, are cel puţin şaptezeci de ani… nu ne-au dat voie să-l tăiem cînd am făcut blocul. Că, dacă ne-ar fi lăsat, am fi pus blocul mai în spate, să nu se-audă maşinile. De momentul ăsta, cînd îmi beau cafeaua şi îmi recapitulez problemele, îmi depinde toată ziua. Am avut totdeauna, mai în glumă, mai în serios, năravul ăsta. Întîi de toate, Olguţa, mulţumescu-ţi ţie, Doamne, e bine, sănătoasă, doarme la ea-n cameră, cu uşa închisă. Şi am apartamentul meu, nou-nouţ, proprietate personală. După legea dată de ăştia, care în sfîrşit te lasă să-ţi faci casa ta, să nu mai aştepţi să ţi-o dea statul, gata, nu mai era pericol să fii luat la ochi pentru că ai o locuinţă a ta… opt apartamente, că toţi ne-am grăbit să profităm de lege. Sigur, a costat, am pus tot ce-am avut, am mai împrumutat, am şi datorii, şi rată, dar… Banea a fost cumsecade, mi-a dat peste cincizeci de mii, gat eu şi datoria asta!, m-am încurajat. Am apartament, cea mai bună dintre toate casele prin care am trecut în viaţă. Ultimul etaj, să nu-i mai aud pe alţii cum mi se pişă în cap! Fără vecini de palier, omul şi etajul, clădire solidă, ca ălea din centru ori din Andrei Mureşanu, cu pereţi sănătoşi şi camere mari, nu chichineaţa din Gheorgheni, într-un bloc de biscuiţi plouaţi. Şi numai două scări. De-un an şi ceva, de cînd m-am mutat, eu, bărbat în toată firea, cu un copil de zece ani şi o servitoare cocoşată, proasta asta din Luna, da’ ţine la Olguţa, de cînd ne-am mutat n-am făcut altceva decît să-mi dichisesc casa… mobilă nouă, gata cu vechiul mobilier, răblăgit şi îmbîcsit de amintiri… mă rog, au mai rămas cîteva piese, fotoliul, biroul… atîta mi-au ajuns banii, nu era să rămîn fără birou.

— Şi încă n-am adus un meşter pentru rafturi, aşa-i la mutări, se pierd lucruri, se mai strică. Trebuie rafturi, că-mi stau lucrările claie peste grămadă, cum le-am aruncat la mutare… m-am pomenit vorbind, şi am băut ultima înghiţitură de nes. Lucrările mele de farmacist, făcute cu Banea, cu Laţiu, cu Dragoş Costea, cu Bonţidean, cu Valer Ionescu şi cu alţii, de pe vremea cînd lucram la Medicala III, în ultimii ani ai lui Haţieganu.

Canapeaua albastră încaltea i-am dat-o lui Nestor cînd s-a instalat la Sînicoara! Mă distrez de cîte ori îmi amintesc, i-am dat iezuitului de frate-meu o canapea c-o asemenea istorie. Vezi, mă, Nestor, i-am spus rîzînd, cînd eram mic m-ai luat tu la Bucureşti să mă dai la şcoală, şi-acuma, uite, îţi dau eu mobilă! Să-ţi poarte noroc!, o să ne poarte noroc la amîndoi! La care el, singurul născut înainte de Primul Război Mondial, mi-a răspuns că neamurile se ajută firesc între ele. Mare iezuit. Ca toţi blăjenii.

Îmi merge binişor, m-am încurajat eu, aprinzîndu-mi încă o ţigară, a fost bună mişcarea că am trecut la farmacie. Grele vremuri au fost, ca după război. Şi prin multe am mai trecut şi eu. La Medicala III mai că m-aş fi apucat de medicină, de dragul lui Haţieganu, mare lucru că l-am mai prins şi c-am lucrat cu el. Straşnic om, punea diagnosticul numai ce vedea pacientul! Şi cum ştia el să vorbească cu toţi mocanii, cu ţăranii mîncaţi de tuberculoză ori de aprindere de plămîni… Numai cînd a făcut infarctul s-a purtat, săracu’, ca un profan, a uitat cum e boala asta şi-a spus că el n-a suferit niciodată de inimă. S-a dus. Şi eu n-am mai făcut medicina… am intrat la Boli profesionale, m-au tentat cu locuinţa. Acolo mi s-a născut Olguţa.

— Am ajuns în sfîrşit în casa mea! am spus tare, fără să-mi pese că mă aude servitoarea. Sînt ca un ţăran înstărit din Cetate, ştiu că locul de sub picioarele mele e al meu şi am unde să-mi întind rădăcinile. Slavă Domnului, am casa mea, bună, am tot ce-mi trebuie! Mulţumescu-ţi ţie, Doamne, că nu-s ca alţii… mi-am plătit impozitele, m-am pornit eu să-mi recit ruga, sînt la laborator la Terapia, cîştig bine, e mai bine ca la clinică, am alte posibilităţi. Mai ales băneşti, că în rest… mda, la Clinici era mai interesant, recunosc. Iar Olguţa s-a lungit frumos în ultimul an, e o copilă bună.

Mă pieptănam în oglinda mare din hol, părul alb de la tîmple nu-mi făcea nici o bucurie, poate o să încărunţesc şi eu ca tata, într-o singură noapte, el a încărunţit pe front, în Italia, cînd l-au condamnat la moarte. A albit săracu’ de tot, peste noapte… Eu alb l-am ştiut. Nu l-au executat, s-a întors şi ne-a avut pe tustrei copiii lui de după război, să nu rămînă Nestor singur. Că ar fi pierit neamul. Mi-am privit părul cu ciudă, oricît îl dau cu apă şi cu ulei, stă numai cum vrea, cum scot pieptenele din el, cum se alege o cărare anapoda şi-mi cade pe frunte. Da’ n-am ce face. Mi-am zîmbit, arătîndu-mi dinţii: sînt un bărbat arătos! Şi-am început să fredonez, încet, să nu-mi trezesc fetiţa:

— Azi e sărbătoare/ De departe vin bravi eroi ce-au învins pe duşmani/ Lăsaţi cîntecul vostru înspre cer să zboare. Am o voce bună, de tenor, Maria m-a încredinţat că pot să cînt oricînd, oriunde, nu numai cînd mă rad.

Mi-am luat paltonul şi-am ieşit pe terasă, să arunc o privire afară. Din scara cealaltă tocmai ieşea, cu mers furişat de pisică, o fată, oare de la cine iese, la ora asta? m-am mirat, şi am recapitulat repede vecinii de la A.

— Tu, Elvira, am strigat-o pe servitoare, ce fată a ieşit de la scara cealaltă? De la cine?

— Da’ io de unde să ştiu, domnu’ farmacist? a molfăit gîba, vorbeşte stricat, trebuie să fiu atent, Olguţa molfăie ca ea.

Am căutat să-i spun ceva amabil, dar nu mi-a venit nimic în minte. Aşa că i-am poruncit scurt: Scoal-o pe Dudu tatii la nouă, să-şi facă lecţiile. Să-i dai masa la timp, să nu întîrzie, are ore de la unu. Spune-i c-o aştept la şase, cînd termină.

Şi mi-am luat servieta şi-am ieşit. Am traversat curtea gîndindu-mă că ar trebui să-i zoresc pe vecini să dea bani, să facem gardul, aşa nu mai merge, deschis ca la bloc!, şi-am cotit-o spre oraş. Călcam bine-dispus în frigul dimineţii, ţinîndu-mi spatele drept şi capul dat pe spate, să mai cîştig un pic de înălţime. Ildikó spune că umblu falnic, ea mereu mi-a făcut cele mai exagerate complimente. Recunosc, nu mi-ar fi stricat nişte centimetri… măcar vreo şase, mai bine opt… Am luat-o la stînga, am traversat, am ajuns în staţia de autobus de la Napoca, nu eram hotărît dacă să iau sau nu autobusul pînă-n Bariţiu, de acolo oricum iau unul pînă la fabrică, vreme aveam, iar mişcarea nu-mi strică. Însă în vălătucii de ceaţă am identificat-o, după cojocelul de miel, pe fata din curte. Aşa că m-am tras lîngă gard, s-o examinez: destul de înăltuţă, încălţată cu cisme negre cu tocuri, înalte pînă la genunchi, cu capse de metal şi şireturi, şi capul descoperit. Cu un păr închis la culoare, poate negru, cu breton rotund, scurt, pe fruntea bombată. Şi o gură mare. Totdeauna mi-au plăcut femeile cu gură mare. Asta are o gură frumoasă, am admis. Iar pielea ei era brun-arămie, ca şi cum abia s-ar fi întors de la mare, unde ar fi stat la soare pînă s-a poleit. După cum îşi ridica gulerul alb al cojocelului, nu-i era cald, am rînjit eu. Şi m-am mai mirat o dată, de la cine a putut ieşi domnişoara asta la o asemenea oră? Cine-a pus mîna pe-o asemenea fată? Cînd a venit autobusul şi ea s-a prins de bară, am observat că n-are mănuşi şi că unghiile ei sînt scurte, nelăcuite, iar degetele, vinete de frig.

Peste ceva vreme am aflat cum o cheamă, Elvira şi-a făcut datoria:

— Domnu’ farmacist, curviştina aia de care m-aţi întrebat vine la băiatu’ lu’ domnu’ doctor, cînd lipseşte tată-so, cînd lipseşte domnu’ doctor, s-a corectat din mers gîba. La curviştina aia îi zice Todora.

— Todora, am şoptit eu, simţind că mirosul de garoafe devine fierbinte şi uleios, aproape irespirabil. Tudorel!

*

Pot să spun că-n viaţa mea am avut succes la femei. M-a lăsat Dumnezeu frumuşel, aş spune. Deşi mi-ar fi plăcut să fiu un pic mai înalt. Dar am reuşit să trec şi peste asta. Cînd eram cu Maria, mă opream dinadins lîngă cîte-un vlăjgan şi îi făceam semn să se uite, să ne compare: vlăjganul de doi metri, iar eu – abia ajungîndu-i la piept. Se prăpădea de rîs cînd făceam figura asta, pentru ea am fost cel mai frumos, cel mai deştept, cel mai grozav bărbat din lume, nimeni nu-mi putea sta pe-aproape. Cînd o aşteptam în faţa şcolii, fugea spre mine cu braţele deschise, nu voia să piardă nici o secundă, şi mă lua în braţe în văzul lumii.

Să nu mă mai gîndesc la asta, lascia la rimembranza amara… zonă alunecoasă! Uite, acuma mi se îmbulzesc în cap fel de fel de imagini, Nana, Măriuca, Pauline, Ildikó… Nana era pieptoasă, o expediam rapid, arătîndu-i biblioteca: Vezi tu toate cărţile astea? Pînă dimineaţă trebuie să le citesc pe toate… asta, sigur, la început, că pe urmă n-a mai ţinut figura, m-a îngînat: Da’ ce, nu le-ai citit şi alaltăieri?, amu-s altele? Şi Pauline, cu părul ca o flacără-n vînt şi căciuliţa ei verde. Şi rîsul ei afurisit. Ce gură avea, dată cu ruj sidefiu, o nuanţă aprinsă, nici nu mi-o pot închipui nerujată. O culoare numai bună să-nşele… am auzit că unele şopîrle inofensive se camuflează în culorile celorlalte, veninoase, ca să înşele, să scape. Aşa era şi cumătra, elegantă şi colorată, acoperită de cele mai aprinse culori, dar rece. Rece a fost, rece trebuie să fi rămas şi acum… am scrîşnit, simţind că mi se strîng buzele de ciudă. Privirea mi-a căzut pe garoafe, din lateral şi cu ochii mijiţi florile sînt numai o pată roz-sidefie, cît palma.

— Ca rujul cumetrei! am şuierat, şi-mi venea să le spulber. Că n-am iertat-o. N-o pot ierta. Am iubit-o, mult am iubit-o, dragoste la prima vedere, am luptat pentru ea, am cîştigat-o, am temut-o, o, da, neînduplecată ca mormîntul e gelozia. A trişat, m-a păcălit, auzi tu, lecţii de franceză!

Rujată tare am văzut-o de prima dată, rujată şi rîzînd. Intrase pe uşa larg deschisă a Clinicii de Neurologie cu Tiţa şi cu escortă, doi vlăjgani, afară era o zi întunecată şi vîntoasă de toamnă, să se treacă pe lista de voluntari la campania de vaccinare antitifică. Toţi mediciniştii şi farmaciştii se treceau, voluntariatul era o poveste. Eram cu organizatorii, la masă. Şi văd o fîşneaţă subţirică, numai gura era de ea. Purta o căciuliţă verde, pe-o ureche, şi părul roşu îi cădea peste umeri ca o flacără. Era aşa de frumoasă, că mi-a tăiat respiraţia. Mi-a răpit inima numai c-o privire, vorba aceea. Era ca din altă lume, unde să vezi pe-atunci stofă groasă, pufoasă, de lînă?, lumea se îmbrăca pe puncte, şi ea, într-o jachetă trei sferturi ruginie, strînsă pe talie cu cordon, şi de sub pardesiaşul ăsta pufos ca un ursuleţ se vedea o fustă amplă, verde-închis, care se unduia în jurul ei! Şi cismuliţele ei scurte, lucioase… şi căciuliţa ei verde, pe-o ureche, de sub care ieşeau buclele ei ca arama! O îmbrăcau maică-sa şi surorile ei cu haine din port, de la marinarii străini. Cînd s-a aplecat să semneze, prin deschizătura bluzei de mătase am întrezărit dantela de la combinezon: Pauline Mocanu, din Brăila, studentă la medicină în anul patru, am citit pe fişa de înscrieri. M-am ridicat şi m-am dus după ea, să mă prezint, nu mi-a păsat de vlăjganii care-o păzeau, că doar nu umblau după urîţica de Tiţa. Mi-a rîs în nas.

Eram gras pe vremea aia, m-am îngrăşat cu program, pentru că nimeni nu mă băga în seamă cît am fost sfrijit, şi-atunci mi-am zis că îi învăţ eu minte, şi m-am pus pe mîncat, să mă îngraş. Şi m-am prefăcut că umblu încet şi greoi, să par mai bătrîn, mai aşezat. Mi-a reuşit… la început mă sileam, pe urmă chiar n-am mai putut umbla normal, că gîfîiam… şi Cosma mi-a zis să slăbesc, că-mi distrug inima. O vară întreagă am mîncat numai castraveţi covăsiţi, să slăbesc, de m-am ales cu un ulcer. Cînd am văzut-o prima oară, aşa eram, gras şi fălcos. Iar după cîteva zile, ce să vezi, mă cheamă de-acasă, cu un bilet adus de Tiţa, erau colege de cameră, că-i bolnavă, dacă sînt amabil s-o văd la domiciliu. M-am dus, deşi nu pricepeam ce caut eu acolo, eventual să-i duc nişte medicamente… Maria s-a supărat, a presimţit că nu-i a bună. La patul pacientei ne-am pomenit că sîntem doi, doctorul Cosma şi cu mine, oameni în toată firea, amîndoi asistenţi de-ai lui Haţieganu, ne-am uitat chiorîş unul la altul, pe urmă ne-am salutat, Bună seara, domnule coleg!, ăla a examinat-o… Ea se distra pe seama noastră, era isteaţă ca o vulpe şi frumoasă, cu părul ei roşu şi gura ei frumoasă. Sigur, povestea adevărată a fost mai complicată, cine s-ar fi uitat la noi ar fi avut ce să vadă, recunosc.

Recapitulez ca şi cum i-aş povesti Olguţei. Că ei n-am vrut să-i dau o impresie proastă despre mumă-sa. Între doi oameni, între un bărbat şi o femeie, se întîmplă tot felul de lucruri, multe urîte, te simţi nu ştiu cum cînd ţi le aminteşti.

Era elegantă cum o femeie cinstită nu putea fi. Şi umbla aranjată, coafată, cu unghiile făcute, nu semăna deloc cu celelalte studente.

O să-mi pun eu ordine şi-n amintirea asta. Acum ajunge! trădătoarea m-a preocupat destul, mai ales după un asemenea final! E numai şi numai vina mea că mai sînt atîrnat de ea şi că-i duc dorul.

În doi ani, era nevasta mea. Că aşa-s eu, dacă mi-am stabilit un scop, nu-mi mai iese din minte, îl urmăresc prin toate mijloacele. Mi-am fixat ţinta şi mi-am urmărit-o. Am vrut însurătoare cu ea, am vrut copil de la ea. Nu mi-a fost uşor, doi ani a durat pînă am pregătit terenul. Şi imediat ce s-a putut, am depus actele de căsătorie cu Pauline. În ruptul capului n-am vrut s-o pierd, cînd cu repartiţia, că precis şi la Brăila roiau curtezanii în jurul ei. Era ca lipiciul, îi aduna de peste tot.

Mare parte din viaţă ne-o petrecem încercînd să reparăm greşelile pe care le-am făcut în trecut. Numai cîtă zdroabă să am un copil… Pe Pauline am curtat-o, i-am făcut toate chefurile. Şi? Nici o recunoştinţă, a flirtat cu altul încă în ziua cînd ne-am luat. Mi-amintesc şi-acum terasa unde ne-am dus să sărbătorim… vedere la fluviu, umbréle colorate, tot tacîmul. Ne-am dus direct de la Sfat, eu şi un cîrd de muieri, mumă-sa, Angela, apoi Tanţa cu bărbatu-so… era şi doctorul Voinescu, şeful ei, da’ singur, a zis că nevastă-sa nu s-a putut învoi, din cauza orei, aşa zicea el… Dar eu l-am bănuit că umblă după Pauline. Prieteni, sîntem prieteni! zicea el, de parcă între un bărbat şi o femeie ar putea fi prietenie. Voiam să pun cu el la cale transferul, să-mi pot aduce cît mai repede nevasta în Cluj. Şi nici n-am apucat să comandăm, că ea a început să flirteze cu unu’ de la altă masă, îi arunca ocheade de parcă cu ăla s-ar fi măritat acum o jumătate de ceas. Normal că mi s-a urcat sîngele la cap, mîna mi s-a ridicat de la sine, bine că n-am plesnit-o de faţă cu toţi. M-am ridicat şi-am plecat. M-am întors după un sfert de ceas, erau numai ele, cîrîind ca nişte maimuţe, Voinescu plecase, prostu’ ăla de bărbat al Tanţei nu mai era nici el, s-a întors după o vreme cu bani, că s-a dus la CEC să scoată bani, să plătească masa.

— Da’ de ce-ai luat-o, dacă n-o respecţi? m-a întrebat mumă-sa.

De parcă despre respectul meu era vorba. Şi-acum, cînd numai îmi amintesc, mă enervez. Dar respectul ei unde era? De ce flirta cu alţi bărbaţi? De lîngă mine! Cum se poartă ea cînd eu nu sînt, cînd ştie că eu sînt în Cluj, la lucru, muncind pentru noi, şi ea e taman la Frecăţei? Cine ştie cu cine se-ntinde în absenţa mea! Că-i adună de peste tot, ca o căţea în călduri!

Ne-am certat, a fost o noapte a nunţii cu ceartă. Da’ şi eu, nu trebuia să fiu de acord cu data, cum am aşteptat doi ani, puteam să mai aştept o săptămînă şi să ne luăm într-o zi cu noroc. Am lăsat-o pe ea să aranjeze, că nu era să mă duc eu din Cluj cu actele la primăria din Brăila. A aranjat! Ca şi cum ar fi plănuit din start să nu ne iasă nimic. Eu acţionam pentru, ea, contra. După ce-am adus-o în Cluj, tot aşa: eu lucram pentru familie, ea, contra. Că-n capul ei erau numai rochii şi coafor, nici nu apucam să vorbesc cu ea, că ea: la croitor, la coafor, hopa la Operă, indiferent ce se cînta. De mi-a ajuns pe viaţă. Neapărat în lojă, rangul întîi, dacă nu avea o lojă ca lumea, în care să-şi primească prietenii întinzîndu-le mîna ca o regină, avea unghiile date totdeauna cu ojă roşie, nici nu vorbea cu mine. Nu mai era ca pe vremea Măriucăi, cînd stăteam oriunde, şi la cucurigu, şi ea îmi explica dinainte acţiunea… eram tineri şi frumoşi, chiar dacă eram îmbrăcaţi sărăcuţ, dar la studenţi merge oricum. Maria n-avea nici un fel de pretenţii, dacă avea un ban, îmi cumpăra mie ceva. Pauline a fost cu luxul, cu mofturile, de parcă ar fi ieşit direct dintr-un palat, nu din casa mumă-sii.

— Mie îmi place societatea, să văd oameni, să mă-mbrac frumos! Mie asta-mi place! mă sfida ea.

Cînd mă uitam mai lung la ea, adăuga nepăsătoare că, dacă nu-mi place, putem să ne despărţim. Abia ne luasem, şi ea vorbea de despărţire. S-a împrietenit cu Alexei Cancirov, la Borşa l-a cunoscut, am şi suspectat-o o vreme. Dar el era un om serios, bun psihiatru, în cîţiva ani a reuşit să scape de-acolo, c-a dat concurs şi-a ajuns direct în Bucureşti, la Spitalul Central. I-am cunoscut familia, pe frate-so, pe Bogdan, părinţii, mai ales tatăl lui mi-a plăcut, rus alb. Niciodată nu am ştiut cum s-au învîrtit ei de aveau apartamentul ăla din Andrei Mureşanu, un etaj întreg într-o vilă, pe vremea cînd lumea locuia la comun. Pauline numai la ei ar fi stat, îi intrase pe sub piele Olguţei.

— Aşa locuinţă vreau şi eu, Marcule! îmi susura cînd plecam de-acolo.

Şi eu, văzîndu-i căpşorul roşu pe umărul meu şi privirea îndreptată galeş spre mine, mă gîndeam cum să fac să-i ofer casa pe care şi-o doreşte, apartamentul ei de vis!

A fost o nerecunoscătoare: în iunie ne-am cununat, în septembrie era transferată la Cluj, la Borşa, de fapt, dar era ca şi cum ar fi fost la Cluj, putea sta acasă de sîmbătă pînă luni dimineaţa, venea la toate gata. Şi nici apartamentul nostru nu era atunci puţin lucru, două camere mari la Clinică. Dar de-al Cancirovilor ai fi zis că s-a îndrăgostit, nu alta. Nu se grăbea spre casă, întîi mergea la coafor, la croitor, abia după aia catadicsea să vină acasă. Că nu-i era dor de mine, deşi nu mă văzuse de luni. Pentru seara, avea aranjamentele făcute, fără să mă consulte, la Cancirovi, la spectacol, în vizite. Pentru ea, viaţa trebuia să fie o petrecere. Nici o intimitate, nici o recunoştinţă pentru ce avea şi pentru tot ce făcusem pentru ea, că era în Cluj, nu navetistă la Frecăţei. Dar nu, acum pretindea o casă mare, neapărat cu salon, cum aveau Cancirovii! De-asta îmi eşti, cumătră? m-am trezit eu, atunci dă şi tu ceva, dă un copil… Un copil leagă.

Şi cînd m-aşteptam să mă anunţe că-i însărcinată, numai ce mă sună, direct din Brăila. Nu era la Borşa, fugise la Brăila, fără să mă anunţe, cică a sunat-o soră-sa, că are probleme. Precis a făcut un avort. A negat, m-a scos de nebun şi bănuitor. Dar atunci precis că a făcut avort. Că era pusă numai pe distracţie şi pe lux, nu pe familie. Nu era o femeie aşezată, nimic nu îi era destul şi bine, nimic nu-i ajungea. În loc să îmi fie recunoscătoare că am adus-o în Cluj, în vremurile alea grele, cînd nimic nu mişca, cînd toate posturile erau blocate şi un transfer părea imposibil, ea, nu, ea visa toalete de lux şi coafor. Am încercat s-o iau prin surprindere: Al cui copil era? că de-aia nu l-ai vrut, că nu era al meu! Mi-a rîs în nas.

— Ce copil? Despre ce tot vorbeşti tu, Marcule? Am fost la Brăila, că Angela are probleme, a trebuit s-o ajut, de-aia sînt doctor… a suspinat mironosiţa.

Dar eu pot să jur că de fapt a făcut avort. Cînd am insistat, a fugit noaptea de-acasă direct la Cancirovi, să mă facă de rîs. Recunosc, m-am enervat şi am plesnit-o, i-am ars două palme. Dar între soţi nu-i grav… Două perechi de palme de fapt, şi-am scuturat-o niţel. Să spun drept, noroc că m-am stăpînit şi nu i-am rupt capul. Cum am scăpat-o din mînă, cum a ţîşnit pe uşă afară, aşa, în cămaşă de noapte şi fulgarin, să facă spectacol! Şi nu s-a oprit decît la Cancirovi. Şi imediat, că divorţează, pe motiv de nepotrivire de caracter! Eu simţeam că sufletul ei este perechea sufletului meu şi că noi ne potrivim, că am fost sortiţi unul altuia, iar în timpul ăsta, ea băga divorţ! Pentru nepotrivire de caracter!

Am umblat după ea ca un mieluşel, ca pe vremea cînd o curtam, şi ne-am împăcat la prima înfăţişare. Că nu-mi convenea, al doilea divorţ în mai puţin de un an de zile. Am implorat-o să mă ierte, m-am rugat de ea ca de Maica Precista să mă ierte şi să-mi mai dea o şansă. Ce-i ieşea pe gură, Doamne! Că din cauza mea l-a pierdut pe logodnicul ei, pe Emil, că eu i-am despărţit, prin ameninţări şi şantaje. Că am urmărit-o şi n-am lăsat-o în pace! Era numai furie. Şi m-a avut la mînă. Am recunoscut orice a vrut şi-a zis ea, numai să-şi retragă divorţul şi să ne împăcăm.

Că nu-mi puteam închipui viaţa fără ea.

Pînă la urmă, l-a retras.

Şi-am luat-o pe departe, mi-am schimbat tactica, voiam s-o fixez, s-o leg de mine. M-am împrietenit cu Olguţa, cu toţi Cancirovii, m-am jucat cu nepoţii lor, mă duceam la ei cu jucării în buzunare. De-aia zic eu că cea mai mare parte din viaţă ne-o petrecem încercînd să ne reparăm greşelile, că dacă nu greşeam, puteam să fiu cu un copil deja măricel. Cînd m-a apucat că vreau copil, l-aş fi făcut şi c-o servitoare, cu Nana cea ţîţoasă, dacă s-ar fi întîmplat să rămînă gravidă. Nu mi-a mai păsat de nimic, n-am mai văzut nimic, numai copilul, Pauline şi copilul, ăsta mi-a fost ţelul. Sînt mai deştept ca ea, n-o să mă joace ea, o s-o joc eu! m-am îmbărbătat. Cancirovii m-au înţeles. Şi m-au ajutat, deşi întotdeauna au ţinut mai mult la ea ca la mine. Dar m-au ajutat. I-am convins că am un ţel, că nu pot fără Pauline şi că mor de dorinţa unui copil.

Şi m-am pregătit de tragere! Sînt frumos, sînt sănătos, spermatozoizii mei – prima generaţie la oraş! Pe locuri, fiţi gata, start! mi-am comandat eu tirul, imediat ce apărea ea de la Borşa. O aşteptam cu braţele deschise şi tunul gata de atac. Şi-aşa o ţineam pînă lunea dimineaţa. Fiecare şarjă de spermă pe care am tras-o în ea a fost o investiţie în viitorul nostru.

În perioada aia, am şi dormit cu ea, gata cu dormitul separat, mi-am lăsat patul larg şi bun din prima cameră. Ca s-o am la îndemînă. A fost un sacrificiu, nu-mi place să simt pe nimeni lîngă mine cînd dorm, pot fi luat prin surprindere. Am făcut un sacrificiu necesar, armata mea de spermatozoizi trebuia să aibă ogorul la îndemînă, să-l însămînţeze de-atîtea ori pînă creşte prunc din burtă seacă. După o lună, eram ameţit de nesomn. Şi ea, nimic! cu capul dat pe spate şi ochii închişi, se lăsa futută fără să scoată un scîncet, nici cît o mîţă, faţa ei pală nici nu tresărea, un muşchi nu mişca, de parcă ar fi fost făcută din gips, din marmură albă, nu din carne! Da, e mai complicat decît cu Maria, care m-a slăvit oricum aş fi făcut-o, am recunoscut eu: e ca şi cum aş fute o statuie! Şi-atunci, parcă mi-a luat Dumnezeu minţile.

— Ce-i, tu! am luat-o la rost într-o duminică, eşti de gheaţă? Nu-ţi place? Cu futalăul tău era mai bine şi cu mine nu-i? La el visezi? la Oprea?

Pe urmă m-am stăpînit şi n-am mai făcut asemenea greşeli. Am continuat s-o fut cît era în Cluj, n-o ratam nici lunea dis-de-dimineaţă, înainte să fugă la autobus. Am futut-o crîncen, oricînd s-a nimerit. O dată am înghesuit-o în baie la Cancirovi, de ne-a descoperit Alexei şi-au rîs de noi cu toţii. Da’ mie mi-a convenit, am putut declara cu martori că nu vrem să pierdem nici o clipă, noi vrem să ne facem un copil. Cumătra s-a schimbat atunci la faţă, s-a roşit, însă n-a îndrăznit să mă contrazică.

La fiecare futai, mă simţeam ca un păstrăv care şi-a lepădat lapţii în rîul de munte. După ce-o umpleam de spermă, urmăream cu închipuirea lungul drum al armatei mele, vedeam cu ochii închişi milioanele mele de seminţe calitate prima dînd din codiţe spre cetatea mistică. Urcaţi, urcaţi, căţăraţi-vă! Urcaţi drumul cel greu şi fierbinte, înainte marş prin vagin, v-am lăsat cît am putut de adînc, sus, sus! Luaţi urma ovulului, adulmecaţi ca nişte ogari! Hopa sus, în col! E pragul cel greu, lasă, lasă, că vă descurcaţi, şi păstrăvii sar şi înoată contra curentului! Nu vă lăsaţi, dragii mei vînători de munte, sus, sus, la sfînta sfintelor! La trompe, acum aţi ajuns în trompe! sînteţi aproape de fortăreaţă! Spermatozoizii mei urcă ca vînătorii de munte… Hei rup, hei rup,/ Bum!/ Noi sîntem brigadierii/ Ce trec fluierînd/ Nu ne opreşte ploaie,/ Nici soare, nici vînt!/ Hei rup, hei rup,/ Bum!, aşa îmi venea mie să cînt în gura mare, de la frate-meu l-am învăţat, pe vremea cînd el era medicinist, la defileu, iar eu un mucos de licean. Aşa mă simţeam şi eu, spărgător de piatră la Salva-Vişeu, tăietor de cale ferată prin marmura Afroditei mele. Vitejii mei urcă prin torentul acrişor al vaginului ei, saltă pe prag, sînt în col, sînt în uter, sînt în trompe, ei sînt somonii mei în rîul de munte, sar pragurile ca păstrăvii-curcubeu, unii au căzut ca nişte eroi, dar sînt destui, mai sînt! Curaj, am lapţi destui, am sute de milioane de spermatozoizi perfecţi, codiţele lor bat voios tactul, un-doi, un-doi, bum! Acum vitejii mei au ajuns la ovar, l-au adulmecat, dragii mei vînători de munte, cuceriţi fortăreaţa! Excelsior! la ovul! la ovul! psalmodiam eu în întuneric, o dată, de două ori, de douăzeci de ori, după fiecare montă. Mîna mea stîngă era întinsă peste pîntecele Paulinei, ea dormea, poate numai se prefăcea, ca mine, că doarme, ba nu, doarme de bine ce-am futut-o! mă fuduleam eu, şi-mi simţeam faţa numai zîmbet.

Dar o fărîmă de neîncredere tot am mai avut.

Cînd respiraţia ei regulată mă convingea că doarme, îndrăzneam să deschid ochii şi să privesc în întuneric. Îi închideam repede la loc şi continuam să-mi încurajez batalionul de asalt, da, dragii mei însămînţători, da, gata, sînteţi pe-aproape de ovul, încă un efort, încă un efort, hai, cuceritorule, nu te lăsa, îl încurajam eu în minte pe primul ajuns, hai, intră, străpunge bariera, sfredeleşte zidul cel gros al sfintei cetăţi, ai ajuns la taina tainelor, intră! Hei rup, hei rup,/ Bum! Fecundeaz-o! Uneşte-te cu ovulul ca sfîntul în rugăciune cu Dumnezeu! Fii una cu sfera binecuvîntată a ovulului ei, fă pruncul, fă copilul meu de aur! Fii ca obuzul care sparge întăriturile! Hei rup! Adă-mi pruncul meu, carne din carnea mea şi sînge din sîngele meu, carne din carnea ei, a adoratei, şi sînge din sîngele Paulinei mele ca vulpea! Hai, fecundeaz-o! Uneşte-te cu ovulul, fă nunta noastră mistică! Înfăptuieşte taina cea mare a vieţii şi-a iubirii! murmuram eu în beznă, îmi ţineam mîinile împreunate, simţeam c-am ajuns poet, îmi venea să cînt, să dau drumul vocii mele de tenor, să fac galerie pentru sămînţa mea vitează cum făceam duminica pe stadion, pentru Şepcile roşii!

Am futut-o în toate felurile şi-n toate colţurile, pîndindu-i faţa marmoreană de roşcată afurisită, nici o picătură de sudoare pe fruntea ei, nici o tresărire a cărnii ei albe şi tari. Nici un scîncet. Nimic. De dinăuntru, îngînam vraja mea de rodire, descîntecul de îmbărbătare pentru armata mea ce asalta Ierusalimul umed-întunecat al burţii ei.

Şi-am aşteptat. Prima lună, nimic. A doua, nimic. Am intrat la idei că se repetă, chiar dacă, slavă Domnului!, de data asta nu din vina mea, povestea cu Maria, m-am interesat discret de bilete la Sovata, eram hotărît ca, la nevoie, să mă duc cu ea, pe ea să n-o las singură. Într-o zi m-am scăpat şi i-am spus în faţă:

— Tu! nu se face avort la prima sarcină! Uite că nu mai rămîi!

Mi-a întors o privire ca de pe lumea aialaltă, Ce avort, ce întrerupere? de-am început să mă îndoiesc şi eu ce-a fost cu drumul ăla pe-ascuns, la soră-sa. N-a fost o femeie sinceră, n-am ştiut niciodată ce are în cap.

Dar în primăvară era grea, sămînţa mea a prins, vitejii mei şi-au făcut datoria! Să nu te prind că faci ceva!, îmi venea să-i spun scurt, încleştîndu-mi mîinile de gîtul ei de iapă. Am tăcut, mi-am muşcat limba şi-am tăcut, prea era nesigură. Am împrumutat bani şi i-am cumpărat o brăţară de aur, pe care i-am dat-o la o cină la noi, cu invitaţi. De faţă cu toată lumea, cu bătrînii Cancirov, cu Alexei şi nevastă-sa, Ramona, cu Tiţa şi Corneluş, m-am ridicat în picioare, am ciocnit cu linguriţa-n pahar, să obţin atenţie, apoi am cuvîntat:

— Oaspeţi dragi, prieteni, Dumnezeu este cu noi, am izbîndit! Binecuvîntată este Pauline între femei! – şi am îngenuncheat, cu ochii umezi, şi de-acolo, de jos, în timp ce musafirii se uitau la mine cu priviri bănuitoare, nu ştiau ce să creadă, să rîdă sau ce?, eu am scos din buzunarul de la piept cutiuţa, am deschis-o şi i-am întins-o Paulinei, să-şi ia brăţara. Că nu degeaba îs blăjean şi cu un frate popă, noi, blăjenii, avem felul nostru iscusit de-a ieşi în lume, avem iezuitismul nostru. Binecuvîntată eşti tu, scumpa mea Pauline, între femei! Binecuvîntată este familia noastră, sfînta noastră uniune, căci Pauline va naşte prunc! am psalmodiat, iar glasul mi-a urcat ca o trîmbiţă a evlaviei şi-a victoriei.

Am făcut senzaţie. Paulinei i-au dat lacrimile şi m-a îmbrăţişat şi sărutat de faţă cu toţi. Ce-i drept, eram eu însumi impresionat, în momentul acela credeam cu-adevărat că eu şi ea, ce mai, că familia noastră a fost binecuvîntată din ceruri şi că îngerii stau în preajmă şi ne păzesc. C-o păzesc. Iar copilul din burta ei, ciorchinele acela de celule, în clipa aia nu mai mare ca un bob de strugure, a devenit grija mea, legămîntul meu pe viaţă. Fiinţa nevăzută care dospea şi creştea ca aluatul în uterul Paulinei a devenit grija şi iubirea mea, îmi începeam şi sfîrşeam ziua răşchirîndu-mi amîndouă palmele pe pîntecele ei, în timp ce murmuram cîntece de slavă la adresa Cerului şi-a mamei şi a copilului care urma să vină. Copilul meu. Puiul tatii. Eşti în burtica mamei tale, murmuram, şi ea te iubeşte şi te-aşteaptă, ea te hrăneşte şi te leagănă, puiul nostru sfînt şi scump! Acum creşti, ţi se formează inima şi plămînii, mîinile şi picioarele, creierul şi venele, creşti, scumpule, creşti, iubirea mea! Eşti la adăpost, nici un rău nu te paşte, burtica mamei tale este nava sfîntă care te leagănă pe apa previeţii şi-a prenaşterii! Să creşti, să-nfloreşti, să fii sănătos şi fericit! Te aştept, amîndoi te aşteptăm, spuneam eu, şi ridicam ochii plini de veneraţie către Pauline, care mă lăsa să-mi fac damblaua. S-a ferit la început, surîzînd cu un fel de superioritate ironică, pe urmă s-a învăţat să fie tămîiată zilnic, ca Sfînta Fecioară Maria care naşte prunc.

— De unde iei asemenea cuvinte? m-a întrebat într-o zi, unde le citeşti?

— Cum de unde, Pauline a inimii mele, mamă sfîntă şi binecuvîntată între femei, cum de unde? Le simt, şi-atunci îmi vin pe buze la fel de firesc şi uşor ca saliva, am luat-o eu în braţe şi-am legănat-o. Da, dragostea mea, te iubesc. Şi-l ador pe copilul meu! Al nostru.

În lunile alea, dacă stau bine să mă gîndesc, mi-am cam pierdut ironia, inima mea era în sărbătoare şi eu îi înveleam pe amîndoi, pe mamă şi pe prunc, cu cele mai dulci şi mîngîietoare vorbe, dragilor şi scumpilor, gînguream toată ziua. Şi simţeam că prin venele mele curge nu sînge, ci miere curată pentru amîndoi.

N-am mai lăsat-o să meargă la Borşa, ce să caute preapreţioasa purtătoare a pruncului meu printre nebunii de-acolo, dacă face vreunul o criză cînd îi vede burta, dacă sare la ea? Dacă o sperie? Dacă?… îmi treceau prin minte tot felul de pericole, mintea mea cîntărea în fiecare clipă ce se poate întîmpla, am fost numai prevedere. M-am dus la Direcţia Sanitară şi-am cerut o detaşare, bolnavii mintali sînt imprevizibili, mi-e frică pentru copil, mi-e frică pentru mamă şi copil, le-am spus eu. Au detaşat-o la Sanepid, dar ce să caute o femeie gravidă într-un mediu numai microbi mortali? m-am enervat eu, şi-atunci au mutat-o chiar la Stanca, să-şi facă acolo meseria de internistă, să asculte plămînii gravidelor şi să-şi plimbe burta ei care creştea ca luna pe coridoarele spitalului. Cînd au trecut primele trei-patru luni, am răsuflat şi eu în sfîrşit uşurat, gata, nimeni n-o mai ia la chiuretaj. Că eu tot mă mai temeam c-o să facă ceva să scape, c-o să mimeze un accident, ceva, era isteaţă ca o vulpe şi îşi ştia interesul. Am păzit-o pînă la capăt, aşa, pentru orice eventualitate! De dragul ei şi-al copilului, poate şi de mîndrie că am la braţul meu o femeie ca flacăra, cu o burtică ce spunea limpede că acolo se află un prunc, am început s-o însoţesc peste tot, chiar şi la croitoreasă. Am asistat la toate probele pentru rochiile ei de graviduţă şi m-am dus cu ea să cumpărăm trusoul copilului. Dacă o apuca pofta de ceva la miezul nopţii, nu trimiteam servitoarea, ci săream eu din pat şi cutreieram oraşul, căutînd un restaurant deschis, să-i aduc ce poftea. Că n-o hrăneam numai pe ea, îl hrăneam şi pe multdoritul meu urmaş!

Da, da, eu, deşi bărbat, am ştiut să-mi fac un copil, am ştiut să-mi ating scopul.

Şi s-a născut Olguţa! Dudu tatii! Prin ce emoţii am trecut cînd am aflat că vin gemeni… am rămas numai cu Dudu, cealaltă a murit la naştere.

Pauline… o văd şi-acum, lîngă tărnaţul casei părinteşti, la Cetate. Îşi făcuse un mantou nou, negru, larg, cu un desen de linii groase, verzi şi portocalii, în romburi mari. Stătea ca o doamnă, sprijinindu-şi mîna înmănuşată de landou. Eu mă uitam la preotul din sat şi mă gîndeam la Nestor, cum i-ar mai fi plăcut lui să îmi boteze copilul, oare o să apuce el să mi-o vadă vreodată pe Olguţa? Şi ce tare s-ar fi bucurat tata dacă ar fi ştiut că are o nepoată, că e bunic şi din partea mea, nu numai de la soră-mea. Eram numai între noi, n-a aflat nimeni de botez. Paulinei i-am făcut cadou un aparat de fotografiat Smena, să aibă cu ce fotografia cum creşte copila. Primele poze eu le-am făcut, la Cetate, în ziua botezului, că pe ea n-a interesat-o. Poate că dacă nu m-aş fi lăsat, aş fi ajuns ca Negrea, mare fotograf amator, şi călătoream ca el, pînă-n Coreea, la concursuri.

Dudu era blondă la naştere, cu păruţul ca paiul. Numai pe urmă s-a închis.

*

Şi pe urmă şi-a rupt piciorul.

S-o spun direct: am lovit-o, nu mare lucru, un dos de palmă, acolo, o scatoalcă, şi ea s-a lăsat şi-a căzut, de şi-a rupt piciorul. Împingea căruţul copilei şi de fapt se sprijinea de el, să poată umbla.

Să spun drept şi tot: am lovit-o cu forţă, cu dosul palmei, a căzut pe jos, în prima clipă am crezut că se preface, ca să mă culpabilizeze, îmi venea s-o calc în picioare, s-o fac una cu pămîntul, dar mi-am dat seama că de fapt e ceva serios, i s-a rupt un picior.

Nu m-a spus copilei, nici după ce-a divorţat de mine. Recunosc asta. M-a ferit de judecata Olguţei.

Recapitularea asta nu-i bună la nimic, mie nu-mi foloseşte, îmi spun mereu aceleaşi lucruri, fără să mă duc niciodată pînă la capăt. Fără să recunosc niciodată tot. Nici măcar nu face să-mi treacă vremea mai uşor. Şi nici nu ies mai bun din ea. Da’ ce să fac? Că nu mă pot opri. Ar trebui să recunosc lucrurile pînă la capăt, nu pe jumătate, nu pe trei sferturi. Tot. Că memorie am, deştept sînt, chiar mai mult ca-nainte. Iar vreme, slavă Domnului!, cum ar zice Nestor, am chiar mai multă decît îmi trebuie.

Eu totdeauna am presimţit c-o să mor tînăr, înainte de Nestor, înainte de Carolina şi de Ioan, înainte de proasta asta de Livia. Livia-celibatara, cum a poreclit-o Todora. O să mor înaintea ei, să vezi! i-am spus Todorei, şi ea s-a uitat la mine preţ de două secunde, cu privirea ei neagră, atentă, de parcă şi-ar fi examinat un tablou, şi mi-a răspuns cu glas mic şi cîntat:

— Nu te grăbi, te rog! Şi nu fi aşa supărat pe Livia-celibatara, ea e un pic mai simplă, presupun.

Şi de-atunci aşa i-a rămas proastei numele, Livia-celibatara. Nepoata mea de soră.

Totdeauna am crezut c-o să mor tînăr, că n-apuc să-mbătrînesc. Cînd s-a născut Olguţa, am calculat: n-am încă treizeci de ani, musai să trăiesc măcar pînă împlineşte ea treizeci, ca s-o văd măritată. Cu şcoala făcută şi măritată. Dacă am noroc, şi cu copii.

Grele vremuri. N-a fost simplu pentru mine să fac facultate cînd îl aveam pe Nestor la politici. Şi ălalalt, cu povestea de la Avram Iancu… toată viaţa s-a temut că-l arestează, ca pe Anania şi ca pe alţii… Iar eu, cu şcoală catolică. Am fost un copil din Cetate care a făcut şcoală la catolici, că unde era s-o fac, dacă părinţii erau ţărani? M-am dus unde m-a dus Nestor de mînă şi-am stat unde m-a pus el să stau, m-a luat de mînuţă şi m-a dus la Bucureşti, la şcoală. Să fac şcoală, să salt. Să devin ceva. Trei băieţi am fost la tata, toţi trei am făcut şcoală. Tustrei am păţit-o, eu cel mai puţin, că eram cel mai mic. Dar ce consum de energie şi de inteligenţă la mine să ascund că Nestor e închis… Ioan măcar s-a pitit la Reghin, apoi la Rupea, să-şi piardă urmele, să se uite c-a participat, student medicinist, la revolta din ’46. În loc de doctor, e contabil. Dar bine că nu i-au omorît pe toţi în cămin şi bine c-a scăpat de închisoare. Cu amîndoi în închisoare m-ar fi descoperit imediat şi pe mine, m-ar fi prins, cine ştie dacă aş mai fi putut face şcoală…

Atunci a apărut Măriuca. Cîteodată destinul îţi face un semn pe care tu îl vezi, îl primeşti, îl urmezi, dar de fapt nu îl înţelegi. Mie mi-a făcut, dar numai acum, cînd au trecut toate, pricep că Maria a fost un semn.

Iar o iau de departe, deşi spiritul meu a evoluat şi am o putere de pătrundere cum n-am mai avut. Sînt învăţat să mă cocoloşesc, pesemne. Cu Pauline m-am dus de braţ la spital, eram ţanţoş să fiu cu o femeie aşa frumoasă şi cu burta la gură. Cînd i s-a apropiat termenul a poftit bere, aşa c-am dus-o la Casa Armatei, era frig, avea o rochie ca tutunul, largă, cu guleraş alb şi manşete, şi căciuliţa ei verde aşezată şmechereşte pe-o ureche. Ce frumoasă era, înaltă şi avîntată, cu burta ei ţuguiată, splendida ei burtă în care se afla copilul nostru, multdoritul! I s-a rupt apa în restaurant, a fost zarvă, toţi fugeau în toate părţile, să fie de folos, numai ea a rîs cu gura pînă la urechi, gura ei mare, rujată! Totdeauna s-a rujat cam tare, cu rujurile ei de culoare aprinsă, aduse de la Brăila, gura ei era o flamură, iată-mă, sînt aici, frumoasă şi gata să rîd de orice!

Veneam de la catolici şi dintr-o dată m-am pomenit într-o lume în care nu mai exista Dumnezeul pe care-l ştiam, dar exista un Dumnezeu, singurul, şi ăsta era partidul. Ce şedinţe, ce învăţămînt. Tot ce am ştiut de la iezuiţii mei s-a închis ca de la sine într-un mormînt. Ciugudeanu m-a băgat în partid, că eram prieteni. Vreau să intru pentru că iubesc libertatea şi urăsc tirania! am scris în cerere. Şi-am intrat. Mi-am păstrat autobiografiile, de cîte ori mi s-a mai cerut una, am copiat de pe aia veche, aceleaşi şi aceleaşi lucruri despre familie, despre tata care a luptat în Primul Război şi a fost împroprietărit cu cîteva iugăre, umflam partea cu soră-mea, cu Nastasia, că ea putea fi controlată, o ţărancă oarecare într-un sat oarecare, treceam repede peste Ioan, numai atîta am declarat, că e contabil la Rupea şi are doi copii. Şi-am tăcut mîlc despre Nestor. Şi aşa, am putut să fiu farmacist.

Nu am fost insensibil la dreptate, c-aşa am fost eu crescut. Cînd Pauline a dispărut la Brăila şi în inima mea am ştiut c-a făcut chiuretaj, am simţit furie contra ei, dar şi o mare durere de tată. Sufletul meu s-a umplut de durere, m-am gîndit că am fost pedepsit pentru copilul pe care nu l-a avut Maria, că lasă, îl avem mai tîrziu, am zis noi. În loc să fac condica de medicamente, ziua stăteam cu coatele pe masa de faianţă din farmacie şi mă gîndeam că pedeapsa lui Dumnezeu e numai o poveste. Dar noaptea mă cuprindeau gîndurile. Oraţia cu care mi-am însoţit sămînţa şi tot parcursul spermatozoizilor spre ovul a fost rugăciunea mea, eu m-am rugat lui Dumnezeu să mă ierte şi să mă izbăvească de greşelile mele, de greşeala aia a mea, şi să mă lase să am un copil. Veneam de la învăţămîntul politic ori de la şedinţele de partid şi mă rugam să fiu iertat pentru Maria şi să mă lase Cel de Sus să am un prunc al meu.

Nu-i uşor pentru mintea unui om să treacă dintr-una într-alta, m-am ferit să mă gîndesc prea mult la asta, că mintea omului se poate face chisăliţă, două lumi, două învăţături, simţeam că e periculos. Şi dacă mă scap? Dacă spun ceva cu martori, ceva ce nu trebuie? dacă mă scap despre Nestor? Eu am avut tot timpul ceva de ascuns, nu erau numai fraţii, un protopop greco-catolic care botează în clandestinitate, care continuă să slujească pe ascuns. Ori Ioan. Că mai era şi viaţa mea personală.

Cînd vrei să ascunzi ceva de toată lumea, cel mai bine este să ascunzi chiar de tine. Încui totul într-un cotlon, doseşti bine totul, şi-apoi ocoleşti locul, uiţi de el. Nestor închis? Şi Ioan care, dacă e descoperit, poate intra lîngă Nestor, pentru căminul Avram Iancu 1946? Pentru revolta studenţilor din cămin? Uit chestiile astea, le uit de tot, nu au existat, nu s-au întîmplat. Ioan e contabil şi gata, Nestor, cu Nestor nu mai am legături, am descoperit eu o formulă nemincinoasă. Şi ori de cîte ori gîndeam asta, îmi venea continuarea: cum să am, dacă el e la Canal, apoi la Gherla. Nu l-am declarat. Cincisprezece ani m-am perpelit aşa. Tata a murit, săracu’, fără să-l mai vadă.

Eu mi-am dorit lucruri simple: să trăiesc, să iubesc şi să fiu iubit, să am copii, să merg vara în concediu, să citesc, să petrec cu prietenii, să lucrez într-un mediu pe măsura pregătirii. Am vrut să fiu un domn. Cel mai mult mi-a plăcut să fut, asta a fost pentru mine multă vreme cea mai plăcută ocupaţie. N-am vrut să fiu ţăran, ca tata, am vrut să fiu la oraş, să fac studii, biologie, pe-urmă, după ce m-am lămurit, după ce m-am descebăluit, ca să vorbesc ca tata, farmacie. Eu n-am nimic de spus omenirii, sînt un om obişnuit, vreau să iubesc şi să rîd! Să trăiesc bine, asta vreau. Şi gata. Şi mi-am dat seama că asta era greu, greu de tot. Şi periculos. Sînt destul de deştept să mă strecor, am crezut eu. Nestor a fost altfel, el şi-a făcut datoria pînă la capăt, el era jurat, a făcut ce îi dictau credinţa şi jurămîntul, şi obligaţia de-a salva instituţia. Trebuie salvată instituţia! spunea, trebuie să ne salvăm Biserica, ce-a venit o să treacă, pînă la urmă, că toate trec, iar noi trebuie să rezistăm. Cu orice preţ, spunea el. Şi el a făcut pe tăcute tot ce trebuia să facă. Nici după ce a ieşit, el nu s-a plîns şi nu s-a lăudat că ar fi martir, ca alţii, el nu a făcut caz de nimic. Şi nici n-a povestit mare lucru, E mai bine să nu ştii, e mai sigur aşa, mi-a zis. Numai încet, încet am mai scos cîte ceva de la el.

Eu… Eu nu am fost decît un mucos frumuşel, gata să călărească orice fată. Nu-i rea regula aia evreiască, doctorul Banu mi-a spus-o, că dacă viaţa e în pericol toate regulile încetează şi trebuie făcut orice pentru a salva viaţa. Eu voiam să trăiesc. Nici măcar nu mă gîndeam la asta, eu trăiam, eram ca un vlăstar de măr care creşte şi se răsuceşte să-şi afle loc şi lumină. Nu ştiam ce-a dat peste noi. Multe dintre faptele noastre de-atunci au fost pur şi simplu răspunsuri la ce se întîmpla în preajmă. Ce, ar fi ajuns Pauline la Cluj, să facă facultatea aici, dacă n-ar fi fost din familia din care-a fost? Că ăia care au avut cîte ceva au fost mai urmăriţi ca hoţii. Oier. Crescător de oi, asta a fost tată-so – aşa că ea, ca fată de „exploatator“, a trebuit să fugă cît mai departe, într-un loc unde să n-o mai cunoască nimeni şi nimeni să n-o bage în seamă. Îmi vine să rîd: după cum s-a îmbrăcat şi s-a aranjat tot timpul, nu voia ea să treacă chiar nevăzută, arăta ca o femeie de lux, cum vedeai numai în Cinema!

Am iubit-o. Mult am iubit-o. Nu i-a păsat, era ca piatra şi vicleană. O văd şi-acum, în prima cameră, aşezată în fotoliu lîngă geam, făcea exerciţii de franceză.

— Mie totdeauna mi-a plăcut să ştiu limbi, să comunic! se fîţîia ea.

La început am crezut că-i de dragul meu, că şi eu învăţam, mi-am luat profesoară, era vorba să mă trimită în diplomaţie. Aveţi dosar bun, ne gîndim să vă trimitem afară, aşa mi-a zis activistul ăla. Afară! De spaimă, mi s-au aprins toate beculeţele. Dar mai era şi pofta. Nu sînt potrivit! am spus pe loc, nu sînt bun la aşa ceva! Că eu imediat mi-am dat seama c-o să-mi scociorască în biografie, c-o să mă verifice, că bolovanul ăla pe care îl ascundeam în fundul minţii şi-al sufletului o să iasă la lumină – şi o s-o păţesc. Aveţi dosar bun, a continuat activistul, sînteţi om de încredere. Pînă la proba contrarie! mi-a venit să-i răspund, dar am tăcut. Am alergat la Ciugudeanu, să-l rog să facă ceva să fiu scos de pe listă, să oprească afacerea. M-a primit acasă, de faţă cu nevastă-sa, cu Viorica, tot posacă era şi tînără. Mi-am dat seama că nu are de gînd să mă asculte, am stat un pic, şi la plecare l-am chemat ca într-o doară la o bere, trebuia să îl scot în stradă, să vorbesc cu el fără martori. Am făcut cîţiva paşi, l-am tras în centrul pieţei, că mi se părea că fiecare trecător ne-ascultă şi ne pîndeşte. Şi i-am spus ce vreau. Dar el n-a făcut nimic, n-o să ştiu niciodată de ce. Eu am început să iau lecţii de franceză, am apucat şi să merg la cursurile de diplomaţie, la Bucureşti… pînă l-au descoperit pe Nestor. Că au legat firele, au văzut că farmacistul Sâmărtin din Cluj are nu numai un frate la Rupea, ci şi unul în puşcărie.

Dacă n-ar fi fost prostia asta cu diplomaţia, cred că-n veci nu l-ar fi descoperit pe bietu’ Nestor. Şi abia atunci s-a purtat Ciugudeanu frumos: Nu mi-ai spus… atîta mi-a zis. Am vrut să-ţi zic, în seara aia, în Mihai Viteazul… am prins eu curaj, şi i-am povestit şi de Ioan, am prins curaj şi i-am spus tot, toată povestea, că e unul dintre mediciniştii de la Avram Iancu, cînd cu mişcările studenţeşti, că era înăuntru cînd ungurii de la Dermata au asediat clădirea. Şi toată povestea, o ştia şi el, o ştie tot Clujul, a fost una dintre cele mai urîte provocări de după război, noroc că muncitorii n-au putut să spargă poarta de fier, deşi au dat în grilaj cu berbeci. Că i-ar fi omorît pe toţi. Toţi tineri. Studenţi. Şi ei cîntau înăuntru, scandau, Ştii şi tu cum sînt studenţii, i-am zis lui Ciugudeanu, eroi şi inconştienţi! Şi pe urmă a venit aici Pătrăşcanu, frate-meu era şi el în sală, Înainte de-a fi comunist sînt român, aşa a spus Pătrăşcanu, ştiu de la frate-meu, că era acolo… Şi din medicinist în anul doi, frate-meu s-a mutat la economice, să-şi şteargă urmele. Am vorbit, i-am spus tot, de i s-a ridicat lui Horică Ciugudeanu al meu părul măciucă. Şi dacă prima dată n-a făcut nimic, deşi ce l-am rugat era mai simplu, acum a făcut el ceva. A făcut cumva de cercetarea n-a mai ajuns pînă la Ioan, la Rupea. Că cine ştie ce mai păţea şi Ioan, săracu’, numai din vina mea. Şi a învîrtit lucrurile, să nu fiu dat afară din partid… ar fi dat rău şi pentru el, că doar el m-a băgat. Am scăpat ieftin, m-au mutat de la farmacia Clinicilor într-una de periferie. Şi mi-am pierdut locuinţa. Da’ faţă de ce puteam păţi, nu era chiar o tragedie.

Şi, sigur, după aceea am pierdut-o şi pe Pauline.

Învăţa franceza, că ei îi plac limbile şi vrea să poată vorbi cu oricine, aşa susţinea.

— Da’ cu cine ai tu de vorbit la Borşa în franceză?

Mi-a rîs în nas:

— Ei, vorbesc cu colegii, exersăm!

Mi-am făcut drum la Borşa, să văd cu ochii mei, ce anume se întîmplă acolo? M-a dus Pricop, cu maşinuţa lui. Am găsit-o în parc, în pavilion, cu ceilalţi doctori şi cu un grup de necunoscuţi, pe urmă am aflat că erau francezi, ingineri, chimişti, cîţiva cu nevestele. Ceea ce explica zelul ei pentru franceză. Altfel, dacă te gîndeşti, ce vremuri, şapte medici la nici cincizeci de bolnavi… O văd şi-acum în chioşcul de vară, nu mai purta halatul, toţi erau în hainele lor bune, arătau ca un grup de vilegiaturişti, tineri şi veseli, bucurîndu-se de ziua caldă de început de vară. Pauline era în centrul atenţiei, le servea ceai cu prăjiturele, făcea pe gazda, ca şi cum francezii şi doctorii erau cu toţii musafirii ei. După aceea, i-am cunoscut şi eu pe francezi, făceau combinatul de celuloză şi hîrtie din Dej, de-aia erau ei în România, au stat aici cu anii, pînă l-au dat în folosinţă. Pînă în vara lui ’66. A reieşit că ea se împrietenise cu ei şi îi invitase la spital, erau de-acuma de-ai casei. Văzînd-o cum se ocupă de toţi, mi-a părut rău din nou că n-a ieşit povestea cu diplomaţia, ar fi fost bună pentru aşa ceva, cu talentul ei de a-şi face repede cunoştinţe şi relaţii ar fi strălucit oriunde. Era ca o doamnă în casa ei, în ziua ei de primire, ciripind franţuzeşte cu oaspeţii ei. Iar scena asta graţioasă se întîmpla în pavilionul de vară din parcul spitalului de nebuni din Borşa, în plină epocă de activişti şi proletari.

Parcă aş fi la teatru, m-am gîndit, ea chiar ar fi fost potrivită pentru „afară“. Sau pur şi simplu pentru o viaţă ca înainte, aşa cum am văzut eu în copilărie, la Cetate, cînd spionam prin gard, cu alţi copii de pe uliţă, ce fac ăia de la conac, cum mănîncă ei afară, sub tei, cum vine servitoarea, o fată din sat, dar la conac purta şorţuleţ alb cu volane… la ojină le aducea o tavă mare cu ceşti şi farfurii şi tot felul de mîncăruri pe care noi nu le ştiam… Şi la noi acasă se mînca de ojină, nu mîncarea era problema, că doar n-am răbdat de foame, ci masa pusă sub tei, scaunele albe de răchită, faţa de masă albă, cu dantelă. Şi hainele frumoase ale ălora… Aşa ceva i s-ar fi potrivit şi Paulinei!

Şi-atunci, în parcul spitalului de nebuni, fosta reşedinţă Bánffy, simţeam că scena la care asist e mai nebună decît orice lucru pe care l-ar putea face nebunii închişi în saloane şi că numai o minte în care dospeşte nebunia poate aduna laolaltă medicii de la Borşa cu francezii de la Dej, pentru o petrecere la iarbă verde, cum ar veni. Eram sigur că unul dintre oamenii ăia e securistul şi că de la petrecerea asta primăvăratică o să se ducă direct la securitate, unde o să spună nu numai ce-a fost, ci şi ce n-a fost, mai ales ce nu a fost. Care e hornarul? Din seara cînd am vrut să vorbesc cu Horia, cu Ciugudeanu, şi l-am tras chiar în mijlocul Pieţei Mihai Viteazul, să nu cumva să ne audă cineva, mie mi s-a năzărit că sînt urmărit, că este unul în haine de hornar pe urmele mele. Unul în uniformă nu chiar neagră, o idee mai deschisă la culoare decît ştiam eu că au hornarii hainele, un fel de cenuşiu închis, cu bască şi cu colacul ăla de sîrmă pe umăr. Ne încrucişam din cînd în cînd, de fapt îi vedeam uniforma şi sîrmele alea, nu şi chipul, ascuns sub funingine şi sub basca trasă în faţă… Şi de fiecare dată cînd mi-a ieşit în cale, mi s-a întîmplat ceva rău.

Mă uitam la grupul acela văratic de doctori şi ingineri, femeile aveau rochii cu mînecă scurtă sau chiar fără mînecă, îşi etalau la soare braţele albe, şi căutam din ochi hornarul. Eram sigur că-i pe-aproape. Că-i chiar acolo.

Am stat destul de multă vreme cu Pricop la cîţiva metri de petrecăreţi, nu ne-au observat, mă uitam la ei şi mai ales la nevastă-mea, ştiam că trebuie să mă port ca un domn, că nu am voie să fac scandal. Nici nu-mi venea, eram scos din ale mele, îndoit, simţeam că mă îndrăgostesc încă şi încă o dată de ea, aşa era de frumoasă, aşa de mult îmi amintea ea de lumea văzută prin gardul conacului, la Cetate, cînd eram copil. Şi m-am temut c-o s-o pierd. De fapt, am ştiut.

Pînă la urmă ne-au văzut, eu m-am prezentat, am spus că sînt cioban, pe Pricop l-am prezentat drept ajutorul meu. Se mirau francezii, Cioban şi vorbeşte franţuzeşte?, iar Pauline, aruncîndu-şi capul pe spate, rîdea cu hohote şi confirma, Da, da, soţul meu e cioban!

Însă familia noastră era pe dric. După lecţiile de franceză a venit divorţul. Poate că dacă aş fi fost trimis afară, rămînea cu mine.

M-a păcălit, auzi tu, lecţii de franceză! Numai ce-mi amintesc, şi simt ciuda c-a fost mai isteaţă ca mine, m-a păcălit! Şi cum a trebuit să lupt pentru Dudu, greu am obţinut-o, urît proces, nici nu vreau să îmi amintesc. După aceea m-au încercat părerile de rău, dar am fost turbat de furie, să mi se întîmple mie aşa ceva! Mie! Cum aş mai călca-o şi-acum în picioare, dac-aş putea! Dar cum? Ea, acolo, la Bruxelles, cu diplomatul ei… iar eu, aici, fumîndu-i kentul, cartuşele de ţigări bune, scumpe, aşezate la vedere în fiecare pachet pe care i l-a trimis pînă acum Olguţei. O dată n-au lipsit.

Recunosc, la divorţ amîndoi ne-am purtat rău.

2

— M-am refugiat în camera gemenilor. Toţi au fost, Martin cu logodnica, Lars cu gemenii, fratele lui Étienne cu cumnată-mea. Étienne mi-a pregătit totul… Nu îmi dau seama niciodată cum reuşeşte, nu-l văd întîrziind, plecînd de-acasă cu vreun pretext şi aşa mai departe. Dar de fiecare 30 august mă pomenesc cu o sărbătoare de familie – şi cu un dar. De data asta, o călătorie, vom merge în curînd în Mexic, ăsta a fost darul lui. Numai Olga a lipsit, n-a putut veni de la Staţiune, şi nici nu a telefonat, o să-şi amintească numai spre seară, ca anul trecut… Nu putea şi ea să îşi aleagă o meserie mai stabilă, pe uscat, să plece de-acasă dimineaţa şi să se întoarcă seara, ca toată lumea.

Sînt un pic, dar numai un pic, obosită, m-am retras să mă odihnesc. Să mă adun, în ultima vreme petrecerile de ziua mea nu îmi mai fac chiar aşa mare plăcere. Şaizeci şi patru de ani! Ce vîrstă! Ce viaţă! Cîte mi s-au mai putut întîmpla şi mie! Cînd am simţit că mă apucă depresia, m-am scuzat că sînt un pic obosită şi am urcat aici, în camera gemenilor. La ora asta e locul cel mai umbros din casă. Dimineaţa, în schimb, soarele bate direct înăuntru. Mi-amintesc cum se ferea Todora de lumină, acum… un an şi ceva.

Aici am adus-o, cînd a venit la mine. Asta e camera gemenilor, i-am spus eu, şi cu un gest al mîinii i-am arătat un scaun, să se aşeze, să nu mai stea aşa stingheră în picioare. Iar ea s-a foit, s-a uitat la fereastră, apoi s-a aşezat pe marginea patului, cu spatele la lumină. Uneori copiii îşi fac lecţiile aici, iar eu sau Étienne îi supraveghem, am continuat eu să vorbesc, ştii, cînd Olga e ocupată. Ori cînd pleacă pe mai multă vreme la Staţia de Cercetări, iar bărbatul ei, Lars… De ce-a vrut Olguţa să aibă o asemenea meserie, toată vremea pe mare, toată vremea cu nasul în microscop, uitîndu-se după nu ştiu ce organisme din apă, să nu mă întrebi… Uite ce-am vrut să-ţi arăt, şi m-am aplecat, regretînd o clipă că m-am îmbrăcat aşa de elegant, anume pentru ea – în pantaloni m-aş fi mişcat mai uşor. Dar am vrut s-o primesc cum se cuvine, să arăt bine, dacă simt că arăt bine sînt mai stăpînă pe mine, mă descurc mai uşor. Cînd mi-a cerut ajutor şi apoi m-a anunţat că vine, primul lucru la care m-am gîndit a fost cu ce mă îmbrac: îmi pun taiorul Chanel, negru cu alb şi cenuşiu… Numai la pantofi am făcut o alegere mai practică, mi-am pus pantofii argintii de stradă, ultima modă, însă fără tocuri, m-aş fi simţit prea artificială pe tocuri.

Mă gîndeam la ea aşa cum am văzut-o ultima oară, acum aproape douăzeci de ani, tînără, arătoasă, nu voiam să mă simt eclipsată… Ea însă arată exact cum mi-a spus la telefon, serios bolnavă. M-a luat prin surprindere cînd m-a sunat. A fost un şoc. De-atunci mă gîndesc fără oprire la trecut. La trecutul de-acolo. La Marcu. Am nevoie să vorbesc cu ea, ea poate să înţeleagă, numai ea poate. Iar cînd am văzut-o, am fost sigură. Arată aparte, haine întunecate, care nu urmează nici o modă, dar cu care aici poate merge oriunde, chiar şi la operă. Mi-am amintit că la origine e pictoriţă sau sculptoriţă, numai pe urmă s-a făcut asistentă medicală. De pildă, la Olga, alaltăseară la cină era în blugi, ceea ce eu nu prea apreciez, dar cu un pulover negru foarte original, se vedea că poartă ceva conceput de un plastician.

Am adus-o aici din cauza scrisorilor. Iar Étienne nu vine aici cînd am musafiri din ţară. A încremenit cînd am scos scrisorile din dulap şi le-am pus pe birou, au alunecat peste tot, de parcă ar fi fost vii. Să fi programat s-o impresionez aşa, nu aş fi reuşit. Au alunecat peste tot, au umplut camera. E drept că sînt multe, sute, poate peste o mie, nu ştiu exact, că nu le-am numărat niciodată.

— Sînt scrisorile lui Marcu! am spus, simţind chiar un fel de triumf să-i arăt ei ce am, ce-am primit, ce-am însemnat eu pentru el. Dar ea şi-a dat seama imediat, a recunoscut scrisul. A fost surprinsă şi, într-un fel, umilită, dar şi recunoscătoare, ca şi cum ar fi început să înţeleagă ceva. S-a aplecat şi a luat la întîmplare un plic de pe podea, a scos scrisoarea, cu mişcări nervoase, neîndemînatice, şi-a citit, unde i-a căzut privirea, cu voce tare: „Eu simt că noi ne potrivim, că facem unitate sufletească, tu…“. A zîmbit.

După cum se uita la ele, e clar că nu s-a aşteptat la aşa ceva.

Acum cîţiva ani, cînd a lipsit Étienne, mi le-am scos pe toate, le-am luat una cîte una şi le-am aşezat pe ani. Am crezut c-o să le citesc, ca un fel de veşnică pomenire pentru ce-a fost între Marcu şi mine, şi că după aceea o să ştiu în sfîrşit de ce viaţa mea a fost şi e aşa, nu altfel. Dar n-am putut, m-a cuprins deprimarea.

Eram faţă în faţă, ea pe pat, cu spatele la lumină, eu pe un scaun. Tăcea, înfăşurată în şalul ei mare, negru cu un model cărămiziu la capete. Am examinat-o şi azi, e încă frumoasă, în felul ei special, deşi vine din ţară, unde frumuseţea femeilor nu durează, şi e bine îmbrăcată, deşi, după gustul meu, poartă prea mult negru cu maro. Dar se vede că nu e în regulă. Ca atunci cînd am văzut-o prima dată, şi acum am căutat, instinctiv, dovezi că e ţigancă. Nu-i, e numai foarte brunetă, cu trăsături mari, puternice, cu sprîncene groase şi mătăsoase şi cu un păr negru şi des, lăsat pe umeri.

— M-a cunoscut la o zi de muncă patriotică, ştii tu cum era pe-atunci – şi după ce am spus asta, m-am gîndit c-am scăpat o prostie, ea trebuie să fi fost de cel mult şapte sau opt ani cînd l-am întîlnit eu pe Marcu. Patriotică şi obligatorie, Doamne fereşte să fi lipsit!, ne-am dus la punctul de înregistrare, eu şi colegele mele, sus la Clinici, în holul de la Neuro. Era o masă, în mijlocul holului, ca un fel de prezidiu. Şi cum am intrat, s-a ridicat un bărbat necunoscut, mai masiv, în halat alb, era mai gras pe-atunci şi asta-l făcea să arate mai în etate decît era de fapt, părea cu mult mai matur ca mine, şi de fapt e numai cu un an, doi! S-a prezentat şi mi-a spus:

— Domnişoară, pentru prima dată în viaţă regret din tot sufletul că sînt căsătorit şi că nu vă pot cere direct de soţie!

Auzi, tu, ce mi-a spus! m-am indignat eu şi acum, după atîţia ani, dar pentru mine felul cum a intrat Marcu în viaţa mea rămîne scandalos. Şi ea mi-a răspuns, lent, cîntat, cum vorbesc ardelenii:

— Ei, coup de foudre!, ar fi trebuit sau ar trebui să fii mîndră, mă rog, flatată… Şi s-a cutremurat ca de frig. Belgienii sînt economi, nu? Zgîrciţi, mi-a rîs în faţă. Apoi s-a plîns şi de lumină, că e prea puternică pentru ea.

— Eu am fost o femeie de ieşit în lume, i-am spus, pe mine nu m-a interesat atît dragostea, mie îmi plăceau compania, distracţia, să am societate, să ies, să mă îmbrac frumos şi să fie lume în jur, să vorbim… Mie îmi plăcea să merg la operă, a fost o bucurie pentru mine că la Cluj erau tot timpul spectacole, eu şi-acuma, cu Étienne, ne ducem, avem abonament la La Monnaie, zece spectacole pe an. Mie mi-a plăcut să mă îmbrac frumos, să mă aranjez… să ies cu prietene, cu prieteni, să am un grup. Aveam un prieten cînd l-am cunoscut pe Marcu, un coleg de an, un băiat foarte reuşit, uite… şi-am scos din dulap cutia cu fotografii, frumos aşezate în picioare, şi-am extras una. Şi-abia după ce i-am dat-o mi-am dat seama că din grabă am scos una recentă, de-acum vreo patru sau cinci ani, făcută chiar la Cluj, la o aniversare de la terminarea facultăţii.

— Da, sîntem la Cluj, acum vreo cîţiva ani, mă rog, acum… la o întîlnire de-a noastră, de nici nu mai ştiu cîţi ani de la absolvire, zeci! am continuat şi am rîs cu rîsul meu cel mai fermecător, despre care bărbaţii mi-au spus că e copilăros şi vesel. El e chirurg la Timişoara. Sigur, s-a căsătorit foarte bine, după ce Marcu ne-a despărţit, i-am cunoscut soţia. Medic şi ea. Pentru că Marcu ne-a despărţit! Şi simţeam că mă enervez din nou şi că de ciudă vocea mea urcă. După ce m-a cunoscut, a început să mă urmărească, mă supraveghea prin doctorul Ciugudeanu, care era deja la securitate, ştii c-a fost la securitate, nu?, era medicul securităţii. Prin el şi prin alţii. Marcu mi-a urmărit toate mişcările, am spus eu, exagerînd, dar numai un pic. Şi mi-a ieşit tot timpul în cale. Şi atîta m-a urmărit şi a folosit metode de intimidare contra lui Emil, Emil Oprea, aşa îl cheamă pe prietenul meu – şi i l-am arătat din nou în fotografie, ocazie cu care mi-am dat seama că mi-am agăţat o unghie –, pînă ne-a despărţit. M-a urmărit ani de zile. Îţi spun, draga mea, am spus, simţind că în momentul ăla chiar ţin la ea, îţi spun, mă tot gîndesc la viaţa mea, mie nu mi-a mers bine deloc, el, Marcu, mi-a distrus viaţa. Olga îi seamănă la fire, categoric îi seamănă.

Şi-am început să-i povestesc, cît am putut de pe scurt, viaţa mea. La început m-a întrerupt destul de des, Cînd? întreba ea, Cînd a fost asta? Cînd? De parcă pentru ea cronologia ar fi contat, nu ce s-a întîmplat. Era destul de supărătoare cu asta, însă nu i-am dat atenţie, eu i-am povestit aşa cum mi-a venit. I-am spus de tata şi de mama, de Brăila cea verde şi cosmopolită, de satul de unde era tatăl meu, din Făgăraş, unde am fost o dată chiar cu Marcu, căutîndu-mi strămoşii, dar am găsit atîţia Mocanu la care le-au plecat băieţii cu oile în Dobrogea, încît mai mult m-am zăpăcit, părea că sînt neam cu tot satul. I-am zis şi de surori, ce mult mă iubesc Angela şi Tanţa. Şi cum m-a descoperit Marcu, cum era el deja farmacist la medicina muncii sau aşa ceva, nu mai ţin minte numele exact al clinicii, prea era pompos.

— Era însurat c-o profesoară, nu ştiu dacă ai cunoscut-o, am încercat-o eu în treacăt. Era mai mare ca el şi îl iubea ca o nebună, Maria, Miki, aşa-i zicea Marcu, profesoară de muzică, ea l-a întreţinut o parte din facultate. Şi a venit la mine şi mi-a spus: Domnişoară, pentru prima dată în viaţă îmi pare rău că nu sînt liber ca să vă cer imediat de nevastă!

Cînd i-am vorbit de Miki, a avut aproape aceeaşi expresie uluită ca atunci cînd a văzut scrisorile. Nu m-a întrebat nimic despre divorţul lui Marcu, a avut atîta tact să nu mă întrebe, stătea pe marginea patului, cu spatele la lumină, din cauza asta nu-i vedeam bine faţa, şi dădea din cap. După părerea mea, ea n-a cunoscut-o pe Miki şi nu ştie mai nimic despre ea.

— Ne-am căsătorit la Brăila, i-am spus, şi-am scos din mapa de piele certificatul nostru de căsătorie şi i l-am dat, şi din nou ea s-a apucat să-l citească cu voce tare:

— Republica Populară Română, la 13 iunie 1959! Bună zi! Şi-a zîmbit.

I l-am luat din mînă, eu i l-am dat să-l vadă, nu să-l citească, doar ştiu ce scrie-n el. Că-i al meu. Şi oricum aveam prea multe să-i spun. I-am povestit cum că am fost repartizată la absolvire lîngă Brăila, la Frecăţei, o comună de-acolo unde am navetat, aşa că el n-a avut ce face, a venit să ne căsătorim unde locuiam eu.

— Îmi scria zilnic, am recunoscut eu, se vede după scrisori! Vai, ştii ce-am păţit cu el după ce am fost la Sfat şi ne-am căsătorit, eram cu Angela, cu Tanţa şi cu mama, şi el ne-a invitat pe chei, la o terasă, să bem o bere… Şi dintr-o dată i s-a năzărit că eu flirtez cu cineva, da, că schimb priviri cu unul, cine-o fi fost, că nu ştiu, şi-atunci s-a strîmbat îngrozitor, s-a încruntat… Şi s-a ridicat de la masă şi-a plecat! Întîi am crezut că mă loveşte, dar nu, a plecat. Îţi dai seama! Eu nu aveam bani la mine, surorile mele şi mama, nici atît! Făcea asemenea chestii, îl apuca gelozia şi mă lăsa în mijlocul restaurantului sau singură în lojă. Dacă se uita cineva la mine, arătam bine, eram îmbrăcată cu lucruri din pachet, mi le procura Angela, la Cluj nu se găsea nimic, şi ajungea să se uite cineva la mine, iar el! el! mi-am amintit eu, şi pe măsură ce-i povesteam mă sufocam de indignare cum m-a tratat. Mare ghinionistă am fost eu să mă mărit tocmai cu el! Puteam să mă mărit cu Emil, cu oricine, puteam să fac o partidă bună, cu un om cumsecade! Marcu spunea că o femeie la care se uită bărbaţii în public nu poate fi cinstită!

Cînd am spus asta, ea m-a aprobat cu o mişcare a capului, părea chiar că ar vrea să îmi spună ceva, şi încă o dată am simţit că am avut o intuiţie bună, ea înţelege, chiar înţelege.

— Şi-atunci, pe terasa aceea de la Dunăre, s-a întors. Mama i-a făcut morală cum se poartă, dar cu el nu se putea vorbi. M-a mutat în Cluj pînă la urmă, şi-a folosit toate relaţiile. În toamnă eram la Cluj, ceea ce era o mare realizare. Îmi vine să cred că era şi la securitate… m-am cutremurat eu, precis era, categoric era.

La asta ea m-a întrerupt, s-a ridicat de pe pat, călcînd peste scrisori, şi m-a contrazis:

— Exagerezi! O bănuială nu devine un adevăr numai pentru că ai spus-o cu voce tare! Prea exagerezi, Pauline!

A trebuit să trec peste asta, aveam multe să-i spun, nu i le puteam spune decît ei, numai ea putea să mă-nţeleagă, să mă confirme. Şi uite că mă contrazicea!

— La Borşa era un spital nou, un Sanatoriu de mintali, lucram o echipă întreagă acolo. Cum sînt eu prietenoasă, m-am apropiat de Cancirov, de Alexei Cancirov şi de familia lui. După mama lui Alexei, ea nu e rusoaică, e româncă, după ea am botezat-o pe Olga… Ei erau prietenii mei, nu ai lui.

— I-am cunoscut şi eu, mi-a şoptit ea.

Tremura, la fel a tremurat şi cu două seri înainte, cînd am invitat-o la cină, mă rog, Olguţa a invitat-o, a făcut viţel şi-a comandat o prăjitură. Şi ea a intrat şi s-a oprit la picioarele scării, lîngă balansoar, tremura, vibra ca în vînt, aplecată peste cuvertura care acoperă şezlongul. Părea că îi e rău, dar, cînd m-am uitat la ea mai bine, ea atingea cu vîrful degetelor cuvertura spunînd ceva foarte încet. Ce faci, draga mea? am întrebat-o, şi-atunci a lăsat cuvertura aia veche şi s-a ocupat de mine, m-a complimentat:

— Tu, Pauline, eşti la fel de frumoasă ca înainte, aproape că aş putea spune că nu te-ai schimbat!

Cînd mă uit în oglindă, cîteodată mă mir şi eu ce bine arăt şi acum. Sînt obişnuită cu complimentele, toată viaţa, pe unde-am trecut, am primit omagii. Iar ea are un fel de a vorbi încît o crezi, orice ar spune. Eram întoarsă pe dos de vizita ei, de fapt: vine la mine din lumea aia, aducea cu ea ceva din trecut, aducea cu ea tot ce ţine de viaţa mea de acolo, de Marcu, de Olguţa.

— Am multe să-ţi spun! Am multe să-ţi spun!, m-am tot gîndit, Marcu, el!, eu nu sînt bine, el pentru totdeauna mi-a stricat viaţa! i-am spus iute, încet, să nu mă audă nimeni, dar ea, aşa aiurită cum părea, s-a uitat la mine lung şi-a dat din cap, aprobîndu-mă cu o singură mişcare din cap. Am simţit pe loc că a înţeles şi că simte că am nevoie de ea. M-am dat de gol din primele clipe. Însă nu regret, cred că dacă e pe lume cineva care să înţeleagă, atunci ea este. E singurul om din lume care poate înţelege, de fapt.

Am chemat-o la noi, i-am spus să vină oricît de devreme, s-avem timp să vorbim înainte de dejun. Că Étienne e ocupat dimineaţa. Şi-am pus-o între scrisorile lui Marcu şi i-am vorbit despre el. Nu l-am cruţat. Nu am nici un motiv să-l cruţ. Voiam să îl descriu aşa cum a fost şi cum s-a purtat el cu mine, să povestesc cu ea despre ce mi s-a întîmplat. I-am spus de Miki, una dintre cele mai revoltătoare întîmplări din viaţa mea, şi-acuma mă simt umilită:

— În absenţa mea, el o aducea înapoi, şi-o ţinea la el, adică în apartamentul nostru! Avea grijă de el, îi gătea… deşi noi aveam angajată o femeie la copil şi la gătit! Dar Miki venea şi-l îngrijea. Şi se culca cu ea, sigur, am adăugat.

— Cum, cum? m-a întrebat ea, semn că n-a ascultat.

— Dragă, imaginează-ţi, am repetat răspicat, cîtă vreme eu eram la Borşa, la spital, Miki stătea cu el! cînd apăream eu, la sfîrşitul săptămînii, Miki pleca. Şi-acum mi se face rău cînd îmi amintesc, e una din cele mai înjositoare amintiri pe care le am. Şi asta, asta am folosit-o şi la divorţ. El a divorţat de ea pe motiv că nu au copii, s-a însurat cu mine, m-a adus în Cluj, mă rog, la Borşa, dar pentru anii ăia era ca şi cum aş fi fost în Cluj, reuşise asta, dar cît eu stăteam la Borşa, adică toate zilele lucrătoare, Maria locuia cu el! Miki! l-am maimuţărit eu, aşa-i spunea el. Adică tot timpul cît eu am lucrat la Frecăţei şi la Borşa, el a trăit şi cu Miki! Şi-mi scria scrisorile astea – am arătat cu mîna de jur împrejur, spre epistolele care aproape căptuşeau camera copiilor – ca şi cum s-ar fi topit de dorul meu. Poate că o trimitea pe ea la poştă să mi le pună, mai ştii? Ar fi fost în stare. Nevasta administratorului mi-a spus, locuia tot acolo, aveau două camere mici în mansarda clinicii. Şi ea mi-a spus: Ştiţi, doamnă, cum ieşiţi dumneavoastră pe uşă, cum vine fosta. Nu mi-a spus servitoarea noastră, care rămînea cu Olguţa şi avea grijă de fetiţă, ci administratoarea! Se culca cu ea, cu Miki, bineînţeles, şi cu ea, nu numai cu mine! Cît era la Clinici, la Medicala III, ştii că a lucrat la laboratorul de-acolo, era prăpăd de studente, era cunoscut. Profesional, el a fost întotdeauna de top, atîta numai că se combina cu oricine. Cît am navetat, el a adus-o pe Miki în casă şi şi-a petrecut vremea cu ea!

La grozăvia asta, musafira mea n-a spus nimic, numai s-a uitat la mine cu o privire de-aia de-a ei, părea şi mirată, şi senină, arăta ca şi cum ar înţelege toată umilinţa mea, toată indignarea mea că el… privirea ei era aşa de blîndă, de plină de compasiune, încît mi-am dat seama că mă înţelege, dar că mă înţelege nu numai pe mine, ci şi pe el, ba şi mai mult, şi pe Miki, cu care ea de altfel nu s-a ştiut. Mă privea serios, într-un fel îndurerat, şi tăcea. Una dintre însuşirile ei este tăcerea, fata asta ştie să tacă.

— Pe mine mă cheamă Pauline, cu e la sfîrşit, aşa scrie şi în certificatul meu de naştere, aşa a vrut mama! am schimbat vorba. La ce s-a gîndit mama mea cînd mi-a dat un nume franţuzesc eu nu ştiu, dar aşa a scris! Ca şi cum m-ar fi predestinat plecării! am rîs iarăşi, să împrăştii cumva atmosfera de biserică care se instalase peste noi. Ca şi cum cu o singură literă ar fi încercat – şi-apoi ar fi reuşit – să-mi facă un alt destin, afară… El însă m-a traumatizat, o, multă suferinţă mi-a venit de la el. Îl apuca, îl apucau geloziile, şi-atunci era violent. Am fugit de mai multe ori, noaptea, la Cancirovi! am recunoscut, şi mi-au dat lacrimile. M-am refugiat acolo, erau o familie foarte cumsecade, foarte liniştitoare, apartamentul lor îmi aducea aminte de casa noastră de dinainte de expropriere, noi am avut o casă de familie, lîngă parc, mare de aş fi putut face balet în salon.

I-am descris casa noastră din Brăila şi i-am vorbit despre tata, ce bărbat dificil a fost el, mai simplu, fără multă şcoală. Şi ea mi-a cerut, fără nici o legătură:

— Dă-mi scrisorile, să le citesc!

Aşa mi-a spus. Direct. Cu o voce hotărîtă, privindu-mă în ochi. M-a luat prin surprindere, mi se uita, cu ochii ei întunecaţi, direct în ochi. Dar am rîs. Am eu un rîs, un pic copilăros, un pic alintat, cu care înnebuneam pe vremuri bărbaţii, Marcu zicea la-nceput că rîd ca o „fetiţă-femeie“, pe urmă, după ce s-a-nsurat cu mine, a zis altfel, mă rog, rîsul tău de curvă, flirtezi ca o curvă ce eşti. Ce-mi cerea ea era absolut năstruşnic, scandalos, ce mai.

— Nu.

Cum să i le dau? Şi de ce? Dacă e ceva de înţeles din povestea mea cu Marcu, poate să înţeleagă din ce-i spun eu, scrisorile sînt ale mele, le-am citit atunci cînd mi le-a trimis, mă mai uit cîteodată prin ele, după-amiaza ori cînd e Étienne plecat, scot una la întîmplare şi-o citesc. Îmi aparţin. Cum şi-a putut imagina ea c-o să i le dau? Scrisorile, pe care le-am salvat la divorţ şi le-am lăsat în păstrare la maică-mea, apoi la soră-mea, şi le-am scos cu greu din ţară, în pachete mici, ba eu, ba surorile mele, ferindu-ne de toată lumea, şi de vameşi, şi de Étienne. Scrisorile sînt o dovadă, nu? Sînt viaţa mea, nu? Cum să i le dau ei?

I-am spus nu şi am continuat să-i povestesc ca şi cum nimic nu s-ar fi întîmplat.

— La divorţ, Cancirovii au depus mărturie, au venit martori… Ce supărat a fost Marcu, credeam că acolo izbucneşte. Dar s-a stăpînit. M-a şantajat, pentru Olguţa. S-a luptat pentru ea, a vrut neapărat s-o ţină el. Eu n-am vrut să am copii cu el, imediat după căsătorie m-am simţit ca-n cuşcă, mi-am dat seama că el, cu furiile lui, cu violenţa lui, nu e pentru mine, că mă distruge. Primul copil nici nu l-am avut, am mers la Brăila şi-am rezolvat, n-a ştiut niciodată.

— O, da, sigur! a chicotit ea, privindu-mă ciudat, ca şi cum ar fi înveselit-o ceva, şi-a fredonat scurt, două măsuri, nu mai mult, Pentiti! Pentiti!. Ca să vezi, ea, pictoriţa ratată, o oarecare soră medicală… eu totuşi sînt medic, fredona o arie din Don Giovanni şi mă privea cu satisfacţie, ca Étienne cînd face rebus şi tocmai a găsit cuvîntul potrivit, care-i lipsea.

— Ştii, i-am povestit, aveam două camere mari, nu dormeam împreună. Eu dormeam în camera a doua, mai mică, pe un pat îngust, pus pe colţ, el pe o canapea mare, bleumarin. Eu nu am fost niciodată o senzuală, pentru mine, ţi-am mai spus, societatea, mediul, astea au contat şi contează! Şi cînd îl auzeam noaptea că se dă jos din pat şi traversează spre mine… mă apuca frigul. Nu mi-a plăcut de el, am spus categoric, şi-am simţit o mare uşurare recunoscînd în sfîrşit asta, de cîtă vreme duceam eu povara asta, de cîtă vreme ţineam eu secretul ăsta.

Şi o vreme am tăcut.

— Înţeleg, a spus ea foarte încet, apoi a recitat cu un zîmbet de parcă eu ar fi trebuit să ştiu despre ce este vorba, dar nu ştiam, şi nici nu mă interesa: Vezi tu cărţile astea? pînă dimineaţă trebuie să le citesc.

— Cînd era Olguţa mică, o dată m-a lovit aşa de tare, c-am căzut şi mi-am rupt piciorul. Eram de rîs, împingeam căruciorul cu fetiţa şi în acelaşi timp, cum eram cu un picior în gips, mă sprijineam de landou. Un om nebun. Nu degeaba atîţia prieteni au venit la divorţ şi-au depus mărturie. Eu am vrut să divorţez de el imediat, nici nu era anul de la cununie, pentru că era gelos pe ce-am făcut eu cît am fost la circă lîngă Brăila, îşi închipuia cele mai murdare lucruri şi mă tortura cu aluziile pentru ce-şi închipuia el.

Ca să nu creadă că fabulez, am scos din cutie prima mea acţiune de divorţ, o mai am, bineînţeles, am fost foarte atentă cu chestiile astea, şi i-am arătat-o.

— Uite! Atunci ne-am oprit după ce-am ajuns în instanţă, atîta s-a rugat de mine, mi-a corupt prietenii şi ei m-au sfătuit să nu mă pripesc, că e păcat. Rău am făcut că m-am lăsat atunci convinsă să îmi retrag procesul, rău am făcut! am recunoscut cu voce tare. Că nu era viaţă cu el. Şi spre Crăciun s-au născut gemenele, adică Olguţa… a rămas numai Olguţa, cealaltă fetiţă nu a supravieţuit. Tu ştii că el a avut une affaire cu o franţuzoaică, uite scrisorile către ea, şi i-am întins o scrisoare lungă de-a lui Marcu pentru Ma chère Colette. Franţuzoaica era cu grupul de ingineri de la Dej, era o fabrică acolo, i-am explicat eu, şi ea numai se uita la mine, încercînd să îşi ascundă uluirea, ceea ce mie mi-a căzut bine, îmi plăcea să văd că ea nu ştie tot şi că a trebuit să se întîlnească cu mine pentru a mai afla cîte ceva. Nu ştiu cum s-a cunoscut cu Colette, dar a fost une affaire între ei, chiar în timp ce eu navetam la Borşa. O dată a venit la Borşa pe neaşteptate, adus de un şofer de-al lui, Aurel, şi ăsta lucra la securitate, era şofer la securitate… şi-au apărut cu o maşină. De fapt veneau de la Dej, fusese la ea. El ştia bine franceză, la un moment dat credea că o să fie trimis în diplomaţie, dar nu s-a putut, ştii, din cauza lui Nestor, care mai era la închisoare. Că toţi ai lui Maniu erau. El nu l-a declarat, l-a ţinut ascuns pe frate-său. Şi l-au prins. Aşa că frate-său, Nestor, cu ţărănismul şi catolicismul lui, i-a mîncat cariera.

Şi-atunci Todora iar m-a întrerupt, era curioasă să ştie de unde am eu scrisorile lui Marcu către franţuzoaica lui.

— Le am şi pe ale lui, şi pe-ale ei! am jubilat eu, şi i le-am fluturat pe sub nas. Ea era căsătorită şi îşi ţinea scrisorile la o prietenă de-a mea. Aşa am aflat de toată povestea, de fapt. M-a ajutat talentul meu de a-mi face prieteni. La divorţ, cînd el se pregătea să mă şantajeze cu tot felul de murdării şi de martori falşi ca să obţină fetiţa şi eu să nu am nici măcar drept de vizită, atunci i-am spus că scrisorile sînt la mine. Toate! Şi m-am uitat la ea triumfătoare, m-am bucurat c-am scos-o pînă la urmă din liniştea aia a ei, atoateînţelegătoare, în fond ipocrită. Pentru că, nu-i aşa?, o căsătorie eşuată din cauza violenţei soţului, care pe deasupra mai şi trădează, nu e un lucru chiar aşa de uşor de dus.

— Vai! a exclamat ea, aici e-o mină de uraniu! un reactor! Ce v-aţi mai luptat! Şi ce ură! Nu mă mir că-l urăşti şi acum!

— Uite!

I-am pus în mînă pacheţelul de scrisori legate cu panglică, iar ea a scos cîteva din plicuri şi s-a uitat la scris, le-a frunzărit.

— De pe urma acestor scrisori, eu mi-am putut vedea fetiţa! Vara, în concediu, o vedeam la Cetate, veneam cu trenul de la Brăila la Cetate. Că după divorţ eu m-am mutat la Brăila, aveam familia acolo, m-am reprofilat, o vreme am lucrat la laboratorul de sănătate publică. Stăteam la mama lui Marcu, la Valeria, de-am ajuns să ştiu şi eu viaţa la ţară… Imaginează-ţi, maică-sa m-a făcut hrăpăreaţă, m-a acuzat că-i mănînc banii lui Marcu! Auzi, tu! Asta, după ce eu i-am plătit tot, tot, înainte de a ieşi!

Eram foarte deprimată după divorţ, mă gîndeam numai la sfîrşit, la cum să termin, căci pentru mine nu mai vedeam nici o soluţie, nimic, lumea mea se întunecase. Şi l-am cunoscut pe Étienne, la Brăila. Venise în Deltă, peste cîteva ore urma să plece la Bucureşti, şi făcuse o alergie la o mînă, l-a muşcat ceva, aşa că a ajuns la laborator, la mine. Că numai eu vorbeam franceza acolo, aşa l-am cunoscut, eu totdeauna am învăţat limbi, eu am vrut să ştiu! El se întorcea la post, era în diplomaţie atunci. I-am făcut o surpriză, m-am dus cu el la gară şi m-am urcat în tren, l-am însoţit pînă la Bucureşti. Ne-am dus la prietena mea, la Adalgiţa, undeva lîngă Foişorul de Foc, dacă ştii Bucureştiul, că pe vremea aia nu se putea merge la hotel, îţi dai seama, ne-ar fi găsit securitatea imediat. Şi am stat cu el peste noapte la prietena mea, mi-a folosit, vezi?, talentul meu de a-mi face prieteni. Şi-am făcut dragoste cu el! am recunoscut eu.

Şi la asta m-am oprit şi i-am căutat Todorei privirea, iar ce-am întîlnit în ea, un fel de încuviinţare bucuroasă, mi-a făcut foarte bine. Mai ales că i-am povestit mai mult decît mi-am propus eu iniţial. Dar nu mi-a mai păsat, îmi făcea bine să-i spun toată povestea, după cum se uita la mine era clar că înţelegea tot şi că mă aproba. Intuiţia mea a fost corectă, am avut dreptate să vorbesc cu ea, ea chiar înţelege.

— Ţi-am mai spus că eu nu am fost o senzuală, am recunoscut în faţa ei, însă el a fost aşa de tandru, aşa de atent… şi ne-am îndrăgostit unul de altul, şi-aşa am ajuns eu în Occident. După doi ani de aşteptare, pînă ne-a ieşit aprobarea… Pe vremea aceea, Étienne era expert inginer ataşat în diplomaţie, cum ţi-am spus. A venit la mine, venea de mai multe ori pe an. O dată ne-am văzut la Roma, chiar unde era el, eu am plecat într-o excursie de grup, toată lumea spunea că n-o să mă mai întorc, că de-aia mi s-a dat şi mie paşaport, ca să rămîn, să nu mai trebuiască să ne treacă dosarul prin aprobări. Dar eu m-am întors, n-am vrut ca Olga să aibă o mamă fugită, să nu pot veni s-o văd, ea este copilul meu, i-am spus eu demn musafirei mele. Étienne a fost atunci dezamăgit că nu rămîn, că nu profit de ocazie, parcă s-a rupt în el ceva. Deşi chiar pentru el era mai bine, cine ştie ce scandal diplomatic ar fi ieşit! Iar la doi ani de cînd ne-am depus cererea, am ajuns în Belgia, am venit aici.

Imaginează-ţi, Marcu mi-a cerut să-i plătesc în avans toată pensia alimentară a Olguţei, pînă la optsprezece ani! Cînd i-am povestit asta şefului meu de la laborator, o, a făcut aşa: şi mi-am bătut obrazul cu arătătorul. Cică urmărea interesul copilei, aşa a susţinut. N-a fost un domn. Zgîrcit a fost el întotdeauna, dar cu mine s-a purtat răzbunător şi meschin. Bineînţeles că am plătit!

Şi-am venit aici… Tu mă crezi că eu nici acuma nu ştiu cît a cîştigat sau cîştigă Étienne, ce venituri are? Nu mi-a spus niciodată, aici nu se întreabă, i-am explicat eu. Cînd am venit din România, apartamentul în care trebuia să stăm nu era gol, şi la început am stat la hotel, ziua mergeam la părinţii lui… Soacră-mea nici nu ştia că eu am un copil! Étienne nu s-a simţit dator să le spună, aşa e aici, fiecare pe contul lui, pe răspunderea lui. Cam la două sau trei luni după ce-am venit, ea mi-a făcut o aluzie, dacă ne-am gîndit să avem copii. Şi i-am răspuns direct că eu am un copil, uite, fetiţa mea e de-atîţia ani. A făcut un şoc! Un an am fost amîndoi în Italia, pe urmă el a ieşit din sistem şi s-a apucat de adevărata lui meserie, ingineria. Familia lui Étienne a fost pentru mine o lecţie, lume de mare burghezie, cu tradiţii, mai ales mama lui, dar nu tu spontaneitate, nu tu sentimente arătate pe faţă, nimic!

— Mi-e sete! a spus musafira.

M-am uitat la ea, nu arăta chiar bine, poate ar trebui să-i aduc o cafea şi apă, eventual şi o scrumieră, că ăştia din România fumează. Dar m-am luat cu vorba şi nu m-am mişcat.

3

Am aţipit un pic. Mă rog, am fost absent, cu mintea aiurea. Nimeni nu ţine minte tot. Spiritul omului funcţionează şi în direcţii necontrolabile. Bine că garoafele ăstea nu mai miros aşa de tare… şi bine că Todora nu cumpără niciodată crini sau tuberoze. Altfel, pasiunea ei pentru flori m-a înduioşat.

Aproape o jumătate de an am supravegheat-o… Nu-mi place să-mi amintesc de asta, nu ies prea bine din povestea asta. După ziua aia cu ceaţă, cînd i-am văzut mîinile înroşite de frig şi unghiuţele cu pieliţa plesnită ca la copii, am început să fiu atent la cealaltă scară, mai ales seara şi dimineaţa. N-am văzut-o niciodată cînd vine, dar am prins-o dimineaţa, de mai multe ori, cam pe la şapte, cînd pleca: supravegheam aleea din fereastra de la camera mică şi-o vedeam. Apărea dinspre casă, totdeauna singură, totdeauna grăbită, călcînd cu paşi mari pe tocurile înalte. Nu se uita niciodată înapoi, nu se oprea pe trotuar, să se uite înapoi spre clădire, să facă un semn. Spre primăvară, era încălţată în pantofi negri, cu un toc de numai cîţiva centimetri. De cele mai multe ori, cînd o vedeam în curte, îmi înşfăcam iute pardesiul şi servieta şi ieşeam şi eu pe uşă. Din cauza acestui joc gratuit, dar care mă distra grozav, am început să ajung la laborator devreme, după şapte, în loc de opt şi ceva… În locul unde ar fi trebuit să fie gardul nostru şi poarta, mă opream o secundă, controlam dacă n-a luat-o la dreapta spre Radio, nu era, mă uitam la stînga, şi dam cu privirea de silueta ei subţire, un pic aplecată. Şi-atunci porneam pe urmele ei ca un ogar la vînătoare, dar fără nici o grabă, păstrîndu-mă cam la zece, poate cincisprezece metri distanţă.

Nu m-a văzut niciodată, dar numai pentru că nu se uita înapoi, că eu nu mă feream. Faţa i-am văzut-o numai în autobus. Într-o zi am întîlnit-o faţă în faţă, la Sora: şi îmi era deja aşa de apropiată, de familiară, c-am salutat-o. Nu mi-a răspuns, cred că nici nu şi-a dat seama că pe ea o salut. Cînd s-a desprimăvărat, a trecut de la blăniţă la pardesiu: o hăinuţă neagră, trei sferturi, de sub care se vedea, de două palme, rochia bleumarin, întotdeauna aceeaşi. Într-o zi, mi-a trecut prin minte că de sub pardesiaşul ei ponosit iese de fapt nu o rochie, ci poala bleumarin de la uniforma ei şcolară, ceea ce-ar însemna că Todora mea este elevă! De-asta-mi eşti! O stricată mică!

O stricată era oricum, din moment ce-şi făcea nopţile la mucosu’ lui Saszet… că ăsta era elev, umbla cu număr matricol pe haină. Pe urmă mi-am dat seama că nu, era totuşi o fustă, una singură, pe care o purta aproape tot timpul. Iar cînd a venit la mine Saszet să discutăm despre gard, s-a nimerit să vină chiar de ziua mea, aşteptam musafiri, atunci m-am lămurit:

— Băiatul meu e pe-a XII-a, la Petru Maior! mi-a spus el cu mîndrie. Învaţă bine, vrea să facă Psihologie.

Asta-i o amintire plăcută, pot să mă gîndesc la ea pe-ndelete…

Îmi amintesc tot, toate detaliile… pe fereastră intra un şuvoi auriu de lumină, cum e la apus, şi cădea direct pe birou, iar eu m-am gîndit că tot n-am chemat un tîmplar pentru rafturi în birou, să-mi pun lucrările în ordine. Eram în camera mică, culcat pe canapeaua roşie, că-n graba mobilării am cumpărat o grămadă de lucruri roşii. Tîndăleam uitîndu-mă la raze, ştiam c-ar trebui să mă scol, să nu mă prindă musafirii neîmbrăcat.

Nu am avut chef de nici o petrecere, am fost bolnav, în ultimele săptămîni avusesem simptome alarmante, vertijuri cu greaţă, surditate, aşa că mă temusem de ce-i mai rău, o boală neurologică. Dar pînă la urmă s-a dovedit că am sindromul Menière. Cu care se poate trăi. Cît am stat în concediu medical am citit din Vieţile paralele. Ildikó m-a convins să dau o cină.

— N-ai făcut încă petrecerea de casă nouă! şi vine şi ziua ta, a argumentat ea.

Eu o bănuiam că vrea să se arate în lume, între prietenii mei mai ales, drept partenera mea. Şi că, pe deasupra, vrea şi să profite de absenţa fetiţei, Olguţa era plecată la cumătra, în Belgia, prima ei călătorie în străinătate.

Şi-atîta m-a bătut Ildikó la cap, că am cedat: dau o cină, să sparg ghinionul şi să mă lansez într-o lungă perioadă fericită de viaţă. Din camera mică, unde moţăiam, auzeam maşinile de pe stradă şi zgomotul pe care-l făceau cocoşata Elvira şi Livia, nepoată-mea, aranjînd masa. Ar trebui să mă scol, să verific ce fac proastele astea la bucătărie, m-am îndemnat, e trecut de şapte, acuşi apare Ildikó, cu torta. E ea cam căloasă, dar prăjiturile ei sînt fine, am admis. Şi m-am ridicat încetişor, nu mai ameţeam, eram bine. Atunci s-a auzit soneria de la uşă.

— O fi venit Ildikó, cu torta! am crezut eu, şi mi-am tras nădragii pe mine. Dar era numai doctorul Saszet, înalt şi masiv, aproape gras, venit să-i semnez pentru gard.

— Ce faci, ai o sindrofie? m-a întrebat.

I-am turnat un ron havanez, şi el mi-a povestit de nevastă-sa, plecată să cînte, apoi s-a lăudat cu fiu-so. Cine-i fata care tot vine la Claudiu în nopţile cînd tu lipseşti? l-am întrebat într-o doară, credeam că îl iau prin surprindere, că nu ştie.

— Da, da, a zîmbit mîndru Saszet, e studentă, o fostă colegă de-a lui, de la liceu. E o fată cuminte, dinspre Gherla, de pe cîmpie. Claudiu a fost la ea acasă, i-a cunoscut părinţii, nişte ţărani cumsecade.

— Cuminte, sigur!, dacă doarme la voi! am aruncat. Acu faci nunta!

N-am mai avut timp să insist, că-n hol s-a auzit vocea lui Ildikó.

— Mai degrabă faci tu! mi-a întors-o Saszet.

L-am condus, oprindu-mă să-i sărut mîna lui Ildikó. Era cocoţată pe cele mai înalte sandale, cel puţin şapte centimetri, şi-şi făcuse un coc înalt. Mă depăşea cu un cap şi jumătate. M-am înălţat pe vîrfuri, ostentativ, minunîndu-mă în sinea mea cît de lipsită de instinct e femeia asta, n-ajunge că e lungă, asta de fapt îmi place, dar în pat, dar ea se mai şi lungeşte ca o prăjină! În trei ani de cînd eram împreună, mai mult prin stăruinţa ei decît a mea, încă nu realizase că dacă şi-ar fi aruncat pantofii cu tocuri ar fi cîştigat în ochii mei nişte puncte. Era într-o rochie de mătase imprimată, fără mîneci, şi un fel de mantie scurtă şi ţeapănă pe umeri, care-i dădea un aer vesel, de carnaval. Era clar că procurase materialul de la Flacăra, unde e economistă. Iar în picioare, sandale de lac bordo, cu tocuri înalte. Era grandioasă. Am făcut a doua tentativă să ajung la ea înălţîndu-mă pe vîrful degetelor, s-o pup de bun-venit, eram ca lîngă un baschetbalist de doi metri, lipsea numai Maria, să se uite la noi şi să rîdem, iar ea să mă consoleze pentru a mia oară: Eşti perfect, Marcu, eşti desăvîrşit, auzi tu? desăvîrşit! şi eu te iubesc pentru totdeauna. În final, m-am urcat ostentativ pe fotoliu şi am îmbrăţişat-o pe Ildikó de acolo.

— Să vedem cu cîţi centimetri am mai scăzut de la ultima întîlnire! am rîs eu, uite că nu mai ajung la înălţimea-voastră, dragă Ildikóm! Şi am continuat în maghiară: Te admir nespus pentru felul cum te-ai îmbrăcat în onoarea mea, eşti foarte festivă!

Nu s-a prins, nu se prindea niciodată. Mi-a arătat torta, o csokoládétorta, s-a pupat cu Livia, i-a urat succes la cavalerul pe care îl invitasem pentru ea. Că proasta de nepoată-mea n-a fost niciodată în stare să îşi găsească singură un bărbat. Şi-acum, auzind că l-am invitat pe Tănăsescu, contabil la noi la Terapia, a sărit:

— Nu-mi trebuie, că are copil! Îl văd prin cartier, stă lîngă mine! bea de stinge şi are o fetiţă slabă, umblă cu ea de mînă prin cartier.

— Păi ţie nu-ţi trebuie nimeni! am răbufnit eu. Şi eu am copil, tu! Ţie nici inginerul Măcicăşanu nu ţi-a trebuit, şi ce bărbat bine e!

— Dacă mi-ai fixat întîlnire cu el cînd eu aveam oră la coafor! mi-a răspuns, îmbufnată.

M-am enervat, Şi ce, tu, nu-ţi puteai schimba coaforul? Ce fel de femeie eşti tu, de nu eşti în stare să-ţi găseşti singură o pulă! Şi-asta vrei să ţi-o găsească alţii? Una cînd n-ai coafor! Şi i-am întors spatele, să nu mai zic şi altele, nu voiam să se supere şi să plece. Deşi, la cîte am făcut pentru ea, că eu am ajutat-o să se pensioneze, de boală cică, n-ar fi îndrăznit să mă lase baltă într-o asemenea zi.

Dar Ildikó, recunosc, ştia să se poarte, ea avea stil, a stat în uşă lîngă mine şi a primit musafirii, pe Liciniu Negrea cu Serena, pe Tănăsescu, apoi Puşa Moga cu Nicu, Horică Ciugudeanu cu Viorica, Corneluş Torcea cu Tiţa. Şi pe urmă m-a ajutat să desfac darurile. Dacă stau bine să mă gîndesc, asta a fost ultima mea petrecere obişnuită. Atunci am primit eu un volum Shakespeare în casetă. Dar cel mai tare m-am bucurat de cartuşul de kent de la Corneluş şi de bricheta de metal, aurie, străină, un obiect elegant, de dincolo, foarte plăcută de ţinut în căuşul palmei. Eram bucuros că au venit şi Torceştii, Tiţa îi dă cumetrei imediat raportul, îi spune tot, şi ce, şi cum.

Vorbesc prea mult despre ea de faţă cu alţii, mereu de rău, îmi arăt distanţa şi dezaprobarea. Iar lumea tace, ca şi cum m-ar citi că mai sufăr şi-acum. Ia să-i joc eu, să le arăt ce bine sînt, mi-am propus, şi am desfăcut cartuşul, am scos ţigări pentru toată lumea. Şi, după săptămîni de abstinenţă, mi-am aprins şi eu o ţigară.

— Aşa mai merită să trăieşti! am spus. Altă viaţă!

4

Camera mică i-am dat-o Todorei. Şi ce mi-a făcut de Crăciun! Ce-a putut ea face la primul nostru Crăciun împreună. Eu, prostul, cu cadourile, am chemat lume, toţi prietenii, şi pe Dimbea, că prea îl pomenea. Am crezut că e încurcată cu el, l-a pomenit de la început, se fălea că sînt prieteni. Eu, cînd vreau ceva, obţin. Mă organizez şi îmi urmăresc scopul. Curva! Curviştina lui Saszet!, aşa o numeam la supărare, studenta-curviştină a lui Saszet cel mic!

M-am pomenit cu el în uşă, bîlbîindu-se şi cu mîinile umede, cerîndu-mi un post pentru ea! O suplinire, ceva, un post uşor… s-a bîlbîit Claudiu, pentru cîteva luni, numai pentru vacanţă, să cîştige ceva, să se poată întreţine la anu’, să aibă nişte rezerve… L-am întrebat unde-i ea, la ce facultate, iar el s-a înroşit şi mai tare şi-a asudat, Nu, ştiţi, e la Arte Plastice, dar are nevoie de bani, e de vîrsta mea, dar ştiţi, pe mine m-au dat mai tîrziu la şcoală, că eram mai sensibil. Dar ea e foarte bună, vă daţi seama, dacă a intrat din prima, vă daţi seama! se bîlbîia mucosul. Şi un post oarecare, mai uşor, pentru vară, poate la dumneavoastră la fabrică… că eu vreau s-o ajut… S-o ajutăm atunci! i-am răspuns, eram mulţumit că lucrurile merg de la sine, fără să fi mişcat un deget. Să vedem, dacă se poate, cum să nu, cu plăcere, i-am făgăduit vag, nu voiam nici să mă leg, nici să refuz. Am făcut o aluzie cam porcească la ce fac ei noaptea, dar el s-a ridicat în picioare şi mi-a declarat cu o voce solemnă, ascuţită, că Todora este prietena lui. Sigur, sigur, am înţeles! i-am răspuns blînd, să batem palma, iar de prietena ta mă ocup eu, o aranjez eu. Şi i-am întins mîna ca unui bărbat, s-a fîstîcit, avea palma umedă şi tremura de surescitare. A plecat de la mine convins c-a făcut o faptă mare, că şi-a aranjat „prietena“.

Nu aveam nici un plan. Dar curviştina nu-mi ieşea din cap, mă gîndeam la ea şi înainte de-a adormi. Mai ales degetele ei, cu unghiile scurte şi pieliţa din jurul lor plesnită, aşa cum le-am văzut prima dată, în dimineaţa aia de iarnă, îmi apăreau mereu în minte. Şi gura.

De-a lungul vieţii, m-am culcat cu multe, începînd cu fetele din sat. Împerechere scurtă, cu femeia zbătîndu-se şi zicînd Nu, nu!, pentru ca la urmă să plece întorcînd capul să mă mai cuprindă o dată din priviri. Şi-am mai prins cîte ceva şi de la Colette, un fel de-a acţiona, un fel de cod al bunelor maniere între doi oameni care-şi petrec o jumătate de ceas împreună, la orizontală. Sau, mă rog, vertical, într-o farmacie de spital, într-o pădure, oriunde. Pot să mă laud c-am adulmecat la fix mirosul de femeie… Ce s-a supărat Miki pe mine cînd am invitat-o la rut cîntîndu-i mi pare sentire odor di femmina… Tu nu ai nimic sfînt, a spus, tu iei totul în derîdere. N-avea dreptate, mă mai distram şi eu, am ţinut mult la ea! Dar am dat de Pauline. Eu am vrut să trăiesc, să mă distrez, să le fac fericite pe toate. Le-am fericit şi consolat de-a valma, că doar asta vor toate, să fie consolate, adică futute. Cu Pauline, dar mai ales cu Colette, am învăţat şi lucruri noi, poate că femeile sînt într-adevăr de două feluri, curviştinele şi celelalte, nu frigide, dar ca mamele. Ca mama… femeie credincioasă, ea ştia de bărbatul ei şi gata, ar fi făcut moarte de om dacă ar fi încercat careva s-o atingă.

Mă sîcîie gîndul că, poate, nu toate femeile cu care m-am culcat au vrut şi ele. Poate că pe unele le-am grăbit, le-am forţat, mai ales cînd eram tînăr. Poate cu unele m-am purtat aşa cum îi auzeam pe băieţi, la bere, cînd se lăudau ce cocoşei sînt ei, ce viteji, şi eu i-am crezut. Poate că m-am încrezut prea mult în forţă, într-un fel de împerechere voinicească, mai rapidă decît ai fuma o ţigară. Gîndurile astea mi-au venit mai ales de la Colette, însă le-am rumegat numai mai tîrziu. În vara cînd mi s-a pus pata pe Todora nu m-am gîndit la nimic, ori de cîte ori îmi aminteam de ea, începeam să cînt: Vieni un poco in questo loco, fortunata io ti vo’ far. Plăcerea mea!, asta am urmărit atunci.

În decembrie, eram însurat cu ea. Nu m-a forţat nimeni. Că eu nu pot fi obligat. M-am dus la ea acasă şi i-am cunoscut părinţii. Că eu, cînd vreau ceva, îmi urmăresc scopul pînă obţin ce mi-am planificat. Mă ungea la inimă şi gîndul că Pauline o să primească palma asta. Mai ales după ce m-am pomenit cu ea la Cluj, între două avioane, venită taman din Belgia, anume ca să mă-ntrebe ce şi cum, că ea a aflat şi ştie. Mă însor! am sfidat-o, tu cum te-ai măritat fără să-ţi pese de nimic? Eu de ce nu m-aş însura? Să nu-ndrăzneşti să-mi spui că te gîndeşti la Olguţa tatii, să te fi gîndit cînd ne-ai părăsit.

Pe Olguţa am obişnuit-o din vreme cu gîndul, o să mă căsătoresc şi eu, puiu’ tatii, găsim pe cineva care să ne placă la amîndoi, noi n-o să facem ca mama ta, care ne-a lăsat şi s-a dus, noi o să găsim una care să-ţi placă şi ţie, nu numai mie! Aşa i-am spus, m-am sfătuit cu ea ca şi cu un om mare. Nu că m-aş fi grăbit s-aduc la noi o femeie, eu eram mulţumit c-o am pe ea, pe Olguţa, greu am obţinut-o, urît proces. Dar ce puteam eu şti despre viitor?, om la treizeci şi ceva de ani?

După ce m-a lăsat Pauline, prietenii mi-au prezentat tot felul de partide, pînă şi Nicu Moga a venit cu cineva, o farmacistă din Someşeni. Contabile, doctoriţe, farmaciste, profesoare de liceu… eram invitat peste tot, sărbătorit peste tot. Şi-n fiecare loc unde am fost stăruitor invitat se afla şi cîte-o femeie singură, adusă anume ca s-o cunosc eu, pe toţi îi mînca-n cur să mă vadă însurat, aşa că şi-au adus aminte de toate fetele bătrîne şi de toate divorţatele din regiune. De un Paşte, Liciniu m-a invitat la ei, îmi pregătise o pediatră, Vezi că e din familia cutare… şi te înrudim cu Chiricuţă! mi-a şoptit, mîndru. Nu-mi bag eu pula unde şi-au mai băgat-o alţii înaintea mea, i-am răspuns. Şi dus am fost.

În primii ani după ce m-a lăsat Pauline, ai fi zis că m-a angajat careva să fac inventarul fetelor bătrîne, atîtea mi-au fost servite pe tavă, la-ncercare. Nici una nu m-a interesat. Pe Ildikó, încaltea, eu mi-am găsit-o, m-am combinat cu ea anume ca să mă lase amicii în pace. Că nu părea periculoasă. Numai pe urmă s-a apucat şi ea de dat mese şi de făcut torte… gătea foarte bine, cea mai fină bucătărie austriacă, cele mai fine cremeşuri.

Iar după ce-a apărut nevastă-mea, pardon, Pauline, la Cluj, să mă verifice cu cine umblu, nimeni şi nimic nu m-ar mai fi putut opri. La început de decembrie, m-am cununat cu Todora cu acte în regulă.