Kilian Jornet, Córrer o morir

© 2014 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4662-3

ISBN PDF: 978-973-46-4663-0

ISBN print: 978-973-46-4340-0

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Jordi Saragossa

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

KILIAN JORNET este campion mondial la ultrarunning şi schi-alpinism. Născut în 1987 în Catalonia, a crescut în umbra Pirineilor spanioli. La vîrsta de cinci ani a urcat Aneto, cel mai înalt vîrf din Pirinei. Dintre numeroasele lui realizări: cvadruplu campion al circuitului Skyrunner World Series din Europa, a cîştigat de trei ori istovitoarea competiţie Ultra-Trail du Mont-Blanc, iar în 2011 a cîştigat cea mai veche cursă de 100 de mile din lume, Western States Endurance Run, din Sierra Nevada (California). A stabilit recorduri de viteză pe mai multe trasee montane din întreaga lume, inclusiv în Kilimanjaro, cel mai înalt vîrf din Africa. În prezent pregăteşte un proiect pe termen lung care combină schi-alpinismul şi alergarea şi care va include atingerea unor recorduri de viteză pe cele mai înalte vîrfuri din lume, printre care Aconcagua, Denali şi Everest. În 2014, în urma votului a mai bine de 75 de mii de cititori ai revistei National Geographic, a fost desemnat People’s Choice Adventurer of the Year.

Nuriei, pentru că mi-a arătat drumul şi
pentru că mi l-a luminat în vremurile întunecate

Manifestul unui skyrunner

Kiss or kill. Să săruţi sau să mori. Să săruţi gloria sau să mori încercînd. Să pierzi înseamnă să mori, să cîştigi înseamnă să simţi. Lupta e cea care scoate în evidenţă o victorie, un învingător. De cîte ori ai plîns de furie şi de durere? De cîte ori ţi-ai pierdut memoria, vocea şi raţiunea din pricina epuizării? Şi de cîte ori, în situaţia asta, ţi-ai spus, zîmbind larg: „Încă o dată! Măcar cîteva ore! Încă un urcuş! Durerea nu există, e doar în mintea ta. Controleaz-o, distruge-o, elimin-o şi continuă! Fă-i pe rivalii tăi să sufere. Omoară-i”? Sînt egoist, nu-i aşa? Sportul e egoist, căci trebuie să fii egoist pentru a şti să lupţi şi să suferi, pentru a iubi singurătatea şi infernul. Să te opreşti, să tuşeşti, să suferi de frig, să nu-ţi simţi picioarele, să ameţeşti, să ai parte de vomă, dureri de cap, lovituri, sînge… Există ceva mai bun?

Secretul nu stă în picioare, ci în puterea de-a ieşi la alergat atunci cînd plouă, cînd bate vîntul şi cînd ninge; cînd fulgerele lovesc copacii trecînd pe lîngă tine; cînd bulgării de zăpadă şi stropii de ploaie îngheţată îţi lovesc picioarele şi corpul dezgolit în furtună şi te fac să plîngi şi cînd, pentru a continua, trebuie să-ţi ştergi lacrimile, ca să poţi vedea pietrele, obstacolele sau cerul. Să renunţi la nişte ore de distracţie, la cîteva zecimi dintr-o notă, să refuzi o fată şi să spui „nu” aşternuturilor care ţi se lipesc de faţă. Să-ţi faci curaj şi să stai în ploaie pînă cînd îţi sîngerează picioarele din cauza loviturilor de la căzăturile luate prin noroi şi să te ridici din nou pentru a continua urcuşul… pînă cînd picioarele îţi strigă din răsputeri „Ajunge!” şi te lasă baltă în mijlocul unei furtuni, pe cele mai îndepărtate piscuri, în pragul morţii.

Colanţii uzi de zăpada purtată de vînt şi care ţi se lipeşte de faţă şi-ţi îngheaţă transpiraţia. Corpul uşor, picioarele uşoare. Să simţi cum presiunea din picioare, greutatea corpului tău se concentrează în metatarsuri şi exercită o presiune capabilă să spargă stînci, să distrugă planete şi să urnească din loc continentele. Cu ambele picioare suspendate în aer, planînd ca o acvilă în zbor şi alergînd mai iute ca un ghepard. Sau coborînd, cu picioarele scufundîndu-ţi-se în zăpadă şi noroi chiar înainte să te-avînţi din nou ca să te simţi liber să zbori şi să urli de furie, ură şi dragoste acolo, în inima muntelui, unde numai cele mai îndrăzneţe rozătoare şi păsări, pitite în cuiburile lor de sub stînci, ar putea deveni duhovnicii tăi. Numai ele îmi cunosc secretele, îmi ştiu spaimele. Pentru că să pierzi înseamnă să mori. Şi nu poţi să mori fără să fi făcut tot ce ţi-a stat în putere, fără să izbucneşti în plîns din pricina durerii şi a rănilor, nu poţi abandona. Trebuie să lupţi pînă la moarte. Pentru că gloria înseamnă totul şi nu e altă cale decît să încerci s-o obţii sau să te pierzi în drumul tău spre ea, dînd tot ce-ai avut tu mai bun. Merită să lupţi, să suferi, să mori. A sosit ceasul suferinţei, a sosit vremea pentru luptă, a sosit vremea victoriei. Sărută sau mori.

Acestea erau cuvintele agăţate de uşa unui apartament vechi pe care, în acei ani, le citeam în fiecare dimineaţă înainte să ies la antrenament.

1

Ce vrei să te faci
cînd o să fii mare?

— Numărător de lacuri. Eu, cînd o să fiu mare, vreau să număr lacuri!

Profesoara şi-a întors privirea de la tablă, unde întocmea o listă cu meseriile pe care noi, copiii din clasă, ni le doream ca oameni mari, şi s-a uitat înspre banca mea.

— Da, numărător de lacuri. Dar nu vreau doar să număr cîte sînt. Voi merge pe munţi şi, cînd voi da peste un lac, mă voi uita cît de adînc e aruncînd în mijlocul apei o piatră legată de o sfoară, mă voi uita cîţi paşi are în lungime şi cîţi în lăţime. Mă voi uita de unde vin rîurile care se varsă în el. Şi unde se duc cele care izvorăsc din el. Mă voi uita dacă sînt peşti sau broaşte sau mormoloci. Şi dacă apa e curată sau nu.

Rosa mă privea şi mai mirată, mai ales că nu era meseria cea mai comună pe care să şi-o dorească un copil de cinci ani, dar eu eram convins că asta vreau să fac. Era menirea mea.

Între asta şi faptul că, în timpul tuturor urcuşurilor şi excursiilor pe care le-am făcut de cînd mă ştiu, întotdeauna mă întorceam acasă cu cel puţin o piatră de pe vîrful muntelui sau din punctul cel mai înalt pe care ajungeam, un obicei pe care îl păstrez şi astăzi – colecţionez pietre de toate felurile şi culorile: vulcanice de pe Kilimanjaro şi Garrotxa, de granit din Pirinei şi Alpi, ocru din Maroc şi Cappadocia, albastre din munţii Erciyes, prundiş din Cerro Plata… –, cred că destinul meu era să devin geograf sau o profesie asemănătoare. Hărăzit să descopăr măruntaiele pămîntului, căutînd pietre pe toate înălţimile şi în toate cavernele, să-i cunosc peisajele şi să dezvălui cum a fost capabil să ridice nişte construcţii atît de complexe precum lanţurile muntoase cu văile lor, cu lacurile lor… Şi cum toate astea, într-un fel sau altul, funcţionau perfect, ca un ceas elveţian, fără ca nimeni şi nimic, nici măcar cei mai puternici oameni, să nu le poată întrerupe ritmul lor vital.

Cred că momentul acela a fost una dintre puţinele ocazii în care am spus „vreau să fiu”. Întotdeauna am fost mai degrabă o persoană din acelea care zic „voi încerca…”. Am fost o persoană timidă şi mereu m-am gîndit că trebuie să las timpul să treacă, pentru ca, în cele din urmă, lucrurile să se aşeze în matca lor. Şi că timpul îmi va aşeza soarta la locul cuvenit.

Copilăria mea a fost cea a unui copil obişnuit. Cît nu eram la şcoală, îmi petreceam timpul în jurul casei părinţilor mei, singur, cu sora mea sau cu prieteni de la şcoală care mai veneau să petrecem cîte o după-amiază împreună. Ne jucam de-a v-aţi ascunselea, de-a prinselea, ne construiam colibe şi cetăţi şi preschimbam împrejurimile în locuri imaginate de noi, inspirate din reviste de benzi desenate sau din filme. N-am fost niciodată o persoană din acelea care se închid în casă şi am avut norocul ca părinţii mei să locuiască într-un refugiu de munte, unde tata era pădurar, la 2.000 de metri altitudine, pe versantul nordic din Cerdanya, între crestele muntoase de la graniţa cu Franţa şi Andorra. Locul meu de joacă n-a fost nicicînd o stradă sau o curte interioară, ci pădurile din Cap del Rec, pîrtiile de schi fond şi crestele munţilor Tossa Plana, Muga, defileul Perafita… Acolo am început să descopăr lumea fascinantă a naturii.

Cînd ne întorceam de la şcoală, nici că aveam timp să lăsăm rucsacurile în sufragerie, că şi eram afară, căţărîndu-ne pe stînci sau agăţaţi de ramura unui copac în timpul verii ori săltînd cu schiuri fond peste cîmpurile acoperite de zăpadă în timpul iernii.

În fiecare seară, înainte de culcare, cu pijamalele pe noi, soră-mea, maică-mea şi cu mine ieşeam să ne plimbăm prin pădure pe întuneric, fără lanternă. Evitam potecile şi, în felul acesta, încet-încet, cînd ochii noştri se obişnuiau cu întunericul şi urechile cu liniştea, puteam auzi pădurea respirînd şi puteam „vedea” pămîntul cu ajutorul picioarelor. Văzul este un simţ supraestimat şi, cînd sîntem privaţi de el, ne simţim vulnerabili şi lipsiţi de apărare în faţa pericolelor lumii. Dar ce pericole te pot pîndi noaptea într-o pădure din Pirinei? De fapt, de ani de zile, singurii prădători, lupii şi urşii, abia mai pot fi zăriţi. Cît priveşte alte animale, ce pericol poate să însemne pentru un animal de zece sau cincisprezece ori mai mare decît ele să se întîlnească cu o vulpe sau un iepure? Şi copacii? Cu auzul înveţi să asculţi cum vîntul le freamătă frunzele şi aşa îi poţi vedea. Şi pămîntul? Picioarele ne indică dacă sînt crengi, dacă e iarbă, noroi sau apă. Dacă urcă sau coboară ori dacă, din senin, apare o denivelare.

Şi, astfel, anii au trecut repede, cu jocuri împrejurul refugiului şi cu excursii la sfîrşit de săptămînă şi în perioada vacanţelor. De fiecare dată cînd aveam două sau trei zile libere, profitam ca să mergem să explorăm un munte necunoscut. Cînd deja am început să mergem, ne-am apucat să urcăm munţii care ne erau mai aproape, vîrfurile din vecinătatea casei. Şi, treptat, am plecat în căutarea unor noi aventuri, mai departe. La trei ani deja urcasem pe Tossa Plana, Perafita şi Muga. Cît despre vîrful Aneto, la şase ani am făcut primii mei patru mii, iar la zece ani am traversat Pirineii în 42 de zile… Dar niciodată nu făceam aceste excursii urmînd paşii părinţilor noştri. Desigur că ei erau cei care ne duceau pînă în vîrf şi ne ghidau, dar noi trebuia să descoperim drumul, să căutăm semnele şi să pricepem de ce poteca trecea pe aici, şi nu pe dincolo. Nu eram simpli observatori a ceea ce se întîmpla în jurul nostru, ci muntele căpăta pentru noi o semnificaţie mai profundă decît cea a locului de joacă. Era un loc plin de viaţă, pe care trebuia să-l cunoaştem ca să ne putem mişca în siguranţă, ca să-i putem interpreta şi prevedea pericolele. În orice caz, trebuia să ne adaptăm locului în care ne născuserăm. Şi astfel, făcîndu-ne să ne simţim parte din el, părinţii noştri ne-au învăţat să iubim muntele. Pentru că, în fond, muntele e ca o persoană: pentru a o iubi, mai întîi trebuie s-o cunoşti şi, odată ce-ai cunoscut-o, poţi să ştii cînd e supărată şi cînd mulţumită, cum să te comporţi cu ea, cum să te joci cu ea, cum să ai grijă de ea cînd alţii îi fac rău, cînd e mai bine să n-o deranjezi… – dar, spre deosebire de orice persoană, muntele, natura, pămîntul sînt infinit mai mari decît tine. Nu trebuie să uiţi niciodată că tu eşti doar un punct mic, un punctuleţ în spaţiu, în infinit, şi că ele sînt cele care pot decide în orice clipă dacă vor să şteargă sau nu acest punct.

Cînd aveam opt ani am mers într-o excursie care mi-a rămas întipărită în minte şi de care îmi amintesc adesea atunci cînd alerg.

Ajunseserăm în A Coruña. Trenul s-a oprit şi am coborît. Vremea era răcoroasă şi, deşi nu ploua, părea că în orice moment ar fi putut să înceapă să cadă primele picături de ploaie. Am scos bicicletele şi am început să pedalăm. Eu eram cu bicicleta de munte a mamei. Era destul de nouă şi, deşi abia ajungeam cu picioarele la pedale, ornamentele multicolore care îmbrăcau spiţele de la ambele roţi mă făceau să nu mă desprind de ea. Sora mea avea şapte ani, iar bicicleta ei îi fusese alături în ultimii trei ani şi, deşi era în perfectă stare de funcţionare, în anii aceia, soră-mea crescuse mult şi trebuia să pedaleze foarte repede ca să se ţină după noi. Mama, care avea ceva ani în plus, mergea pe o cursieră Peugeot veche, cu cadru modificat, iar deasupra roţii din spate avea prins un rucsac mare cu toate cele necesare ca să petrecem toţi trei o săptămînă pedalînd şi dormind prin Galicia.

Am luat-o spre sud şi, fără prea multe probleme, am înaintat într-un ritm coordonat mai mult decît acceptabil. Eu eram în faţă cu bicicleta aceea enormă, soră-mea mă urma pedalînd mai ceva ca un vîslaş într-o barcă, iar mama era cînd înainte, cînd în urma noastră, ca să se asigure că amîndoi eram bine.

Cu ceaţa umedă care ne-a ţinut uzi bine întreaga zi, am ajuns la Santiago de Compostela. Şi într-unul din popasuri, uitîndu-se pe o hartă rutieră veche de tip Michelin, maică-mea mi-a spus:

— Kilian, trebuie să urmezi traseul ăsta – arătîndu-mi linia albă de lîngă şosea – şi să nu-l părăseşti în nici o intersecţie, chiar dacă o să dai peste o stradă care o să facă la dreapta, ai înţeles?

Înţelesesem perfect şi-am început să pedalez, concentrîndu-mă asupra liniei albe cu porţiuni întrerupte, în timp ce mama mă urma de departe, împreună cu sora mea. Începuseră şi intersecţiile, maşinile treceau pe lîngă mine şi prin dreapta şi prin stînga, iar autocarele şi camioanele mă claxonau şi mă huiduiau. Dar eu urmam conştiincios indicaţiile şi aveam grijă să nu mă depărtez de linie. Deodată am văzut-o pe mama alergînd cu bicicleta în mînă pe partea stîngă a drumului. Ţipa tare să plec din mijlocul străzii.

— Kilian, ce faci? Pleacă din mijlocul autostrăzii!

Printr-o coincidenţă, cînd au desenat drumurile, linia pe care o urmam eu mă ducea direct pe cea de-a doua bandă de circulaţie de pe autostrada ce ducea spre Santiago. Şi eu, convins de vorbele mamei, n-am părăsit-o nici măcar un centimetru. M-am dus înapoi pînă în locul unde se afla mama, care, transpirată din cauza efortului, m-a îmbrăţişat, după care şi-a reparat pana de la roată pe care-o făcuse venind după mine.

Următoarele trei zile au fost o bătălie dură cu vîntul care sufla din nord. Înaintam urmînd traiectoria sinuoasă a drumurilor coastei şi vîntul ne împingea cu putere înapoi. Sora mea se spetea să urce cu bicicleta ei mică, iar mama ne supraveghea în acelaşi timp şi pe mine, care mă lansam cu toată viteza, şi pe ea. Cu toate acestea, într-o după-amiază cu nori subţiri şi aer proaspăt, am ajuns la promontoriul Finisterre şi am fost martorii unui apus nemaipomenit, deasupra mării.

Nu am luat mai deloc în considerare faptul că, odată cu apusul soarelui, lumina dispare. Ca întotdeauna, ne-am pornit să refacem drumul, mie stîndu-mi mintea doar la ceva ce-mi spusese mama: „Te opreşti în campingul cu porţile verzi şi două steaguri în faţă. Eu o să vin cu Naila”.

M-am pus pe pedalat şi, cu toată puterea picioarelor, am început să parcurg kilometri şi kilometri. În dreapta mea, plaja începuse să se ascundă şi să facă loc muntelui. „Ce ciudat, credeam că zona de camping era mai aproape”, mă gîndeam eu în vreme ce noaptea devenea din ce în ce mai neagră, iar drumul, tot mai abrupt. Am ajuns în port şi am început să cobor spre partea cealaltă. În faţa şi în dreapta mea nu se zărea nici o lumină, nici un indiciu că ar exista un camping mai încolo. Am accelerat pentru a înainta. Începuse să se facă frig şi deja îmi era somn. Dintr-odată, după o curbă, am văzut cum o maşină roşie mică m-a depăşit şi s-a oprit înaintea mea. De partea şoferului a coborît un bărbat scund şi rotofei care se prăpădea de rîs. Imediat, din partea cealaltă a ieşit mama, încă avînd în picioare pantofii de mers cu bicicleta.

— N-ai văzut campingul? m-a certat ea.

— Mmm, nu, nu era. Am văzut plaja, apoi muntele, am spus eu, gîndindu-mă la tot ce văzusem din momentul în care am început să pedalez.

— Şi la stînga? a întrebat privindu-mă neîncrezătoare.

M-am simţit ca un prost. Erau 50% şanse ca acel camping să fi fost pe partea stîngă a drumului, dar eu nu mă gîndisem nicicum la varianta asta. Am zîmbit, rîzînd de mine însumi, şi m-am urcat în maşină cu proprietarul campingului, care ne-a dus pînă la cortul unde soră-mea ne pregătea cina.

În ziua următoare ne-am trezit devreme ca să ajungem la A Coruña în aceeaşi după-amiază, mai ales că a doua zi, la prima oră, aveam trenul de întoarcere la Puigcerdà. De data asta am plecat toţi odată, ca să evităm alte incidente, dar la ultimul urcuş, înainte să ajungem în oraş, bicicleta mamei a spus că-i destul, că a trecut deja prin multe bătălii, iar lanţul şi schimbătoarele s-au blocat. Cum printre cele peste 20 de kilograme din rucsac nu ne gîndiserăm să punem ceva pentru reparatul bicicletelor, a trebuit să mergem la un magazin mic din satul cel mai apropiat, să cumpărăm ulei.

După multe încercări şi tot mişcînd ce putea fi mişcat cu mîinile, am reuşit să deblocăm lanţul, dar bicicleta a rămas cu pinionul fix. Şi cum, pentru a coborî, mama nu-şi putea pune picioarele pe pedale – doar dacă nu voia ca picioarele ei să semene cu o maşină de spălat pe un program de uscare rapidă –, s-a aşezat în faţă cu picioarele pe ghidon, iar noi în spate, pentru a avea grijă să nu se petreacă vreun incident. În noaptea aceea am dormit într-o pensiune din centrul oraşului, iar în dimineaţa următoare am plecat la tren foarte devreme. Pe drumul încoace avuseserăm probleme cu transportatul bicicletelor şi de aceea, de data asta, am fost prevăzători şi le-am împachetat de la hotel. Nu aveam nici huse, nici cutii, aşa că am fost nevoiţi să le punem în sacii de dormit. Singura problemă a acestui sistem atît de elaborat era legată de căratul lor pînă la gară, din moment ce eu şi sora mea nu puteam ridica acele pachete mai mari decît noi. Sistemul pe care l-am gîndit era următorul: eu trebuia să merg împreună cu mama cu o bicicletă pînă la jumătatea drumului şi rămîneam acolo cu bicicleta. Ea se întorcea după cealaltă bicicletă şi din două ture se întorcea cu bicicleta şi cu Naila. Şi tot aşa din nou, din centru pînă la gară.

Corectitudinea mea şi a surorii mele ne-a împiedicat să ne cîştigăm primul nostru salariu. Oamenii, trecînd pe lîngă noi şi văzînd un băiat şi o fată singuri, cu feţele epuizate după zile întregi de efort şi cu hainele murdare de la lanţurile bicicletelor, aşezaţi lîngă un sac de dormit imens, îşi deschideau sufletul şi ne ofereau bani de mîncare. Noi îi priveam cu uimire, fără să înţelegem ce-i făcea să creadă că eram aşa de sfrijiţi, din moment ce noi luaserăm micul dejun cu doar cîteva ore înainte – şi, fireşte, le refuzam banii.

În cele din urmă, am ajuns toţi trei în gară, unde, la cerinţa controlorului, a trebuit să scoatem bicicletele din sacii de dormit şi să rămînem lîngă uşi şi să le tot mutăm de la dreapta la stînga, făcînd loc călătorilor să urce şi să coboare din tren în fiecare gară, pînă cînd, după cîteva ore, unei controloare i s-a făcut milă de noi şi ne-a pus la dispoziţie încăperea în care ţineau materialele din tren, pentru a lăsa şi noi bicicletele – şi aşa am putut dormi pînă cînd am ajuns din nou acasă.

Din joc, excursiile noastre au devenit activităţi, iar din activităţi, sport. Şi odată cu admiterea la liceu a apărut şi competiţia, mai ales că, pentru a scoate din mine toată energia pe care o înmagazinam, mă înscrisesem la Centrul de pregătire pentru schi montan. Au început şi antrenamentele, cursele la deal şi la vale; întîi de-a lungul şi de-a latul Pirineilor, apoi prin toată Europa. Au venit şi primele rezultate, iar odată cu acestea dorinţa de a le îmbunătăţi. Cu ajutorul lui Maite Hernández, al lui Jordi Canals şi al întregii echipe de la Centrul de pregătire, fără s-o uit pe mama, care mă tot plimba încoace şi încolo, ca să mă antrenez dimineaţa, înainte să mă duc la liceu, părea că-mi pusesem pe roate o carieră şi că succesele răsunătoare urmau să vină, deşi cîştigasem tot la categoriile inferioare.

Dar viaţa ne pune întotdeauna piedici: pe 22 decembrie 2006, chiar a doua zi după ce-l învinsesem pe cel care-mi era model, Agustí Roc, întorcîndu-mă acasă de la şcoala de şoferi şi sărind de pe un drum pe altul aşa cum făcusem de-atîtea ori, n-am mai reuşit să-mi coordonez picioarele şi am căzut la pămînt, cu o lovitură puternică. Am simţit o durere acută la genunchiul stîng şi la mîna dreaptă.

Am ajuns acasă cum am putut şi m-am aşezat pe canapea aşteptînd ca inflamaţia să scadă şi să-mi mai treacă durerea. În schimb, de cum s-a lăsat întunericul, genunchiul mi s-a umflat atît de tare, încît, în ciuda împotrivirilor mele, m-au dus la spital.

— Ţi-ai fracturat rotula şi metacarpul, m-a informat doctoriţa şi, în timp ce-mi spunea asta, lumea mi se năruia. Cel mai bine e să te operăm cît mai repede şi să-ţi montăm un cerclaj. Să sperăm că o să se fixeze de minune.

Decizia era greu de luat şi, în acel moment, nu eram în stare să gîndesc limpede. Mă aflam în cea mai bună etapă a scurtei mele cariere sportive şi, la doar cei 18 ani ai mei, nu întrezăream nici o ieşire posibilă. S-a zis cu cariera mea? Mă mai puteam recupera după acea leziune? Cu siguranţă puteam să practic din nou sportul, dar puteam să revin la nivelul la care ajunsesem cu atîtea sacrificii? Voiam să ştiu, şi cît mai repede! Nu-mi puteam imagina să treacă un an fără să concurez, fără să mă antrenez, fără să fac sport. Ce-o să mă fac? În timp ce mă operau pentru a-mi pune un cerclaj în jurul rotulei, eu îmi puneam tot felul de întrebări şi căutam răspunsuri.

Trebuia să caut alte soluţii. În cazul în care nu puteam să mă întorc în circuitul competiţional la cel mai înalt nivel, trebuia să găsesc alte motivaţii şi obiective pentru care să lupt. Astfel, cele trei luni cît am stat cu piciorul în ghips le-am petrecut căutînd toate informaţiile posibile despre schiul montan. Am căutat studii şi teste tehnice care se făcuseră în schi fond, pentru a le aplica în sportul meu. În cărţi de psihologie sportivă am căutat cum să fiu mai bun din punct de vedere tactic. Îmi petreceam nopţile în faţa calculatorului navigînd pe site-uri de fiziologie şi strategie sportivă, pentru a-mi aprofunda cunoştinţele despre propriul corp, evitînd astfel nopţile albe cu prea multe întrebări fără răspuns.

În martie m-am dus la spital pentru a-mi scoate ghipsul. Am fost enorm de dezamăgit cînd mi-am văzut pentru prima dată piciorul după atîtea luni. Nu, nu, acela nu era piciorul meu! Imposibil! Piciorul meu era foarte musculos şi puternic. Nu era posibil ca piciorul acela ca o sîrmă cu păr să fie al meu! Doamne Dumnezeule! Atunci chiar am văzut negru în faţa ochilor! Am încercat să mă consolez gîndindu-mă că, graţie cunoştinţelor pe care le-am dobîndit în acele trei luni de studiu intens despre sport, cel puţin aş putea păstra legătura într-un fel sau altul cu lumea sportului.

Primele şedinţe de fizioterapie au fost îngrozitoare. Nu eram în stare să-mi îndoi genunchiul fără electrostimulare; nu eram în stare să stau în picioare fără ajutorul unei cîrje. Cum aveam să alerg din nou dacă nu puteam să mă ţin pe picioare? Totuşi, încet-încet, am făcut progrese, iar piciorul meu a început să capete consistenţă. O săptămînă mai tîrziu eram deja capabil să stau în picioare fără să mă sprijin în baston şi, în acest caz, asta însemna că puteam să stau aşa şi pe nişte schiuri, nu? Am încercat. Am mers la pîrtiile de schi şi mi-am pus clăparii pentru prima dată după patru luni. Mă gîndeam că în mod sigur medicii nu priveau cu ochi buni faptul că voiam să schiez, dar, la urma urmei, nu trebuia decît să stau drept, în picioare, iar clăparii îmi susţineau piciorul. Era acelaşi lucru şi dacă stăteam acasă făcînd exerciţiile de gimnastică… Am început să urc pe pîrtie şi, deşi starea mea fizică era lamentabilă, mi-am dat seama că puteam s-o fac, mi-am dat seama că puteam redeveni cel dinainte şi am simţit cum adrenalina începuse să-mi curgă prin vene. Am ajuns la capătul pîrtiei cu entuziasmul celui care tocmai a cîştigat cea mai importantă probă a Jocurilor Olimpice. Am început să cînt, să dansez şi să ţip, ca şi cum aş fi fost singur pe planetă. Schiorii din jur mă priveau ca şi cum aş fi fost nebun. Oricum, mulţi neuroni trebuie să-mi fi fost distruşi după atîtea luni fără efort. Şi, după fluxul crescut de adrenalină, a început să-mi vină mintea la loc, iar odată cu ea şi întrebarea esenţială: „Cum naiba fac să cobor de-aici?”.

Eram atît de emoţionat să văd că mă pot întoarce la schiat, încît nu mi-am dat seama că, după urcuş, evident, trebuia să şi cobor. Am început să cobor în cîrca unui prieten care şi-a pus spinarea la bătaie de bunăvoie, susţinînd şi greutatea mea. Pe la jumătatea drumului ne-am dat seama că nu era cea mai bună soluţie şi am continuat coborîrea într-un picior, cel bun, pe celălalt ţinîndu-l îndoit, cît să evit să ating pămîntul cu el.

Din acel moment mi-am fixat un singur obiectiv: să-i conving pe medici şi pe fizioterapeuţi că pot să mă antrenez din nou. La început a fost greu. Cînd, zîmbind cu gura pînă la urechi, i-am povestit doctoriţei că fusesem la schiat şi că nu-mi mersese chiar rău, mi-a spus răspicat şi cît se poate de convingător:

— Te pun înapoi în ghips!

— Nu, nu, nu! Vă rog, voi fi cuminte, o să fac tot ce trebuie: gimnastică, piscină, fizio, dar ghips nu, vă rog!

Cînd am văzut că medicii nu mi-au mai lăsat nici o portiţă deschisă, am apelat la fizioterapeutul meu. Mi-a spus că atunci cînd pot îndoi piciorul la 90 de grade, pot începe să fac bicicletă statică şi că, pînă atunci, să merg la piscină pentru plimbări sub apă. Din acel moment, am făcut tot ce mi-a stat în puteri pentru a reuşi să îndoi piciorul: mă aşezam pe el ca să-l presez, prindeam de el greutăţi din ce în ce mai mari pentru ca articulaţiile să devină mai mobile şi, puţin cîte puţin, am progresat cu cîteva grade. La piscină, am mers într-o zi, dar am constatat că nu era cea mai distractivă activitate din lume să mergi pe sub apă şi să faci ture înconjurat de pensionari, aşa că am ajuns la concluzia că vorbele fizioterapeutului puteau fi reinterpretate: el doar mi-a vorbit de mersul pe sub apă. La urma urmei, piscina înseamnă apă, iar apa şi zăpada sînt unul şi acelaşi lucru, numai că în altă stare… Ce vină am eu dacă fizica e atît de capricioasă? Aşa că m-am apucat de mers, cu schiurile în picioare şi prin zăpadă, pînă cînd, trei săptămîni mai tîrziu, am ajuns şi la mult-rîvnitele 90 de grade şi mă puteam urca pe o bicicletă statică. La prima şedinţă n-a fost rău de tot, iar fizioterapeutul mi-a spus că pot să merg la sala de gimnastică din Puigcerdà pentru şedinţele de bicicletă statică.

De mers, am mers la sală. Am avut răbdare să stau pe bicicletă 15 minute şi să mă uit la videoclipurile de pe ecranul televizorului din faţa mea, dar am ajuns la concluzia că 90 de grade sînt tot 90 de grade şi pe o bicicletă statică, şi pe o cursieră. M-am uitat afară, era soare, iar temperatura numai bună. M-am dus acasă, mi-am luat bicicleta şi am ieşit să dau o tură. Un reper, un alt reper, şi aşa am început să alternez plimbările cu schiurile şi cele cu bicicleta. În definitiv, am făcut tot ce mi s-a spus: plimbări sub apă şi cu bicicleta; deşi ar fi fost mai bine să nu mi se fi precizat şi circumstanţele, dacă nu era necesar. Am dat de necaz atunci cînd doctoriţa a văzut clasamentul campionatului Cataloniei la schi montan.

— Păi, cum era lîngă casă… m-am apropiat să văd care-i atmosfera şi, cum anul trecut mi-a mers bine, se pare că aveau un număr de start pentru mine, iar eu nu ştiu să refuz şi n-am putut să renunţ. Am pornit liniştit, nu aveam de gînd să închei concursul, dar problema e că era mai uşor să închei concursul decît să urc pînă acolo în maşină, pentru că drumurile erau într-o stare foarte proastă. Dar la coborîre am folosit doar un picior, da? Am avut multă grijă şi nu mi-am solicitat mult piciorul, i-am răspuns eu cu capul plecat, dar cu un surîs care mi-a scăpat.

— Bine, oricum, cum nu se mai poate face nimic, mi-a spus, măcar ai grijă să nu cazi pînă cînd îţi scoatem tijele de la genunchi.

Primind undă verde, am început să mă antrenez ca un disperat şi, puţin cîte puţin, am ajuns înapoi la nivelul la care eram înainte de căzătura aceea nefericită şi, în cele din urmă, l-am şi depăşit.

*

În viaţă vine o zi cînd trebuie să decizi care e trenul pe care vrei să-l iei şi, odată ce-ai urcat în el, nu mai poţi să te întrebi ce s-ar fi întîmplat dacă ai fi luat altul. Trebuie să te bucuri şi să profiţi din plin de tot ceea ce el îţi oferă. Nu putem şti ce se află în celelalte trenuri, cu toate că de multe ori visăm că ar fi fost mai bune. În realitate, perfecţiunea există numai înlăuntrul nostru, în ceea ce credem noi că este perfect. Fiecare drum ne poartă în locuri diferite, dar paşii noştri vor fi cei care ne vor face să găsim clipe de fericire pe oricare dintre ele.

Hotărîrea a fost luată: 18 ani e vîrsta la care trebuie să începi să-ţi conturezi viaţa, vîrsta la care trebuie să alegi: o meserie, o carieră, o familie, mîncarea din frigider, o maşină, un apartament în care să locuieşti, un cont în bancă, dacă vrei sau nu animale, aşternuturile, mobila de bucătărie, vesela şi şerveţelele de masă, să alegi postul de televiziune pe care vrei să-l urmăreşti, să alegi tipul de contract pentru telefonul mobil, să alegi ce vrei să mănînci la prînz, cum să-ţi petreci timpul în după-amiezile de duminică, să-ţi alegi viitorul, să-ţi alegi viaţa. Nu, eu n-am făcut toate alegerile astea. Eu mi-am ales o altă viaţă.

Stăteam într-o garsonieră de 18 metri pătraţi în Le Grand Hôtel de Font-Romeu. Locuiam cu un amic, deşi de obicei erau mai mult de cinci sau şase persoane care dormeau pe jos. Locuiam la parterul acelei clădiri enorme de la începutul secolului care domina peisajul din Font-Romeu. Camera era în dreapta hall-ului principal, unde erau nişte scări mari în spirală, cu balustradă de marmură, amintind de faptul că odinioară făcuse parte din splendoarea burgheziei franceze. Chiar şi acum, nelocuit şi întunecat, părea mai mult o imitaţie a hotelului din filmul Strălucirea. Uşa camerei era din lemn masiv, avînd pe deasupra un strat de vopsea de o culoare vagă şi care începuse să se scorojească. Se diferenţia de cele mai bine de 50 de uşi din aripa aceea a clădirii numai prin yală şi printr-o plăcuţă aurită de aluminiu pe care se putea citi, întărit cu markerul, „18”. Odată ce intrai, în partea stîngă era closetul, separat cu o uşă glisantă, iar în partea dreaptă era baia, cu o chiuvetă, o oglindă şi o cadă mică, în care încăpeai numai în picioare. Camera, de 18 metri pătraţi, avea o singură fereastră care, asta da, se întindea pe tot peretele de la nord şi adesea stătea întredeschisă, pentru a preveni situaţiile în care ne întorceam acasă – şi asta se întîmpla des – şi găseam uşa încuiată, iar cheile pierdute cine ştie unde. Pe jos era o mochetă groasă albastră, tăiată de noi înşine, iar singura piesă de mobilier din cameră era un pat supraetajat lîngă peretele din partea stîngă. În dreapta era aragazul, cu trei ochiuri şi cuptor, unde ţineam două cratiţe, o tigaie şi un grătar. Lîngă ochiuri se găseau o cutie de cereale cu ciocolată, cinci pachete de biscuiţi, două pungi de spaghete la jumătate de kilogram şi trei de macaroane, o căniţă de sare şi una de oregano, o sticlă de ulei – frigiderul, mic, rareori era plin –, două cutii de sos de roşii, un pachet de un kilogram de brînză rasă şi o bucată de trei kilograme de brînză de Beaufort: acestea erau alimentele care compuneau meniul nostru. De fapt, cel mai adesea găteam o cratiţă de paste cu sos de roşii pe care le reîncălzeam cînd ne întorceam de la antrenamente şi vedeam că ne lasă puterile, îndurînd pînă cînd ne reveneam. Cu cît consumam mai multe calorii, cu atît mai bine, pentru că important era să rezistăm să alergăm cît mai mult posibil.

În faţa patului, pe un scaun, aveam un televizor mic la care ne uitam mereu la acelaşi DVD: La tecnica dei campioni, care avea înregistrări şi analize tehnice cu cei mai buni schiori de munte ai momentului. Înainte să ieşim la antrenament, o şedinţă video ne dădea puterea să ieşim motivaţi 200% şi să încercăm să imităm virajele lui Stéphane Brosse sau manevrele cu beţele ale lui Guido Giacomelli.

Hainele le ţineam împachetate în două teancuri pe jos, sub fereastră. În spate pantalonii, cămăşile şi puloverele şi în faţă hainele de antrenament, salopeta de schi, cămăşile termice, pantalonii şi colanţii, mănuşile şi fesurile. Lîngă haine era atelierul nostru de lucru, fierul de călcat şi ceara pentru schiuri, foarfece, cuttere, bucăţi de pînză de toate tipurile, un ferăstrău circular, corzi şi cordeline cu care construiam şi, de asemenea, distrugeam, făceam şi desfăceam tot materialul pe care-l aveam. Ce mai rămînea din cameră era plin cu ceea ce noi numeam „primele noastre iubite”: bicicletele, bascheţii, clăparii şi schiurile, care, în interiorul garsonierei, se bucurau de un tratament preferenţial. Pe pereţi am agăţat un poster de la cea de-a douăzecea ediţie a competiţiei de la Pierra Menta, o cursă de schi-alpinism în echipe de cîte doi, care durează patru zile şi care e cunoscută drept Turul Franţei în schi-alpinism; era competiţia pe care o cîştigaseră cei mai importanţi alergători ai tuturor timpurilor, competiţia la care trebuia să participăm măcar o dată în viaţă şi la care visam în fiecare zi, cînd ne antrenam, cînd dormeam, cînd mîncam. Pe interiorul uşii de la intrare agăţasem Manifestul unui skyrunner, textul care ne dădea forţa necesară să alergăm cît mai mult posibil atunci cînd vremea ne era potrivnică.

Astfel, între aceşti pereţi şi cu dorinţele noastre de nestăvilit de a ne epuiza corpurile de la atîtea şi atîtea ore de antrenament, s-a născut Fuenri’s Factory. Un grup de prieteni cu două idei în minte: metri şi iar metri. Restul nu conta. Important era să ne antrenăm şi să concurăm la cel mai înalt nivel.

Îmi amintesc că am plecat de-acasă pe bicicletă şi cu schiurile prinse în rucsac şi că am mers 60 de kilometri pentru a ajunge la zăpadă, că am schiat pînă s-a întunecat şi că m-am întors înapoi bocnă, noaptea, numai cu lumina lanternei frontale. Îmi amintesc cum, înainte de participarea la campionatele Spaniei, ne-am instalat corturile în parcarea din Astún cu o seară înainte de cursă şi cum ne-am trezit la -15°C, fără să ne putem strînge cortul pentru că rămăsese prins în gheaţa de pe sol. Îmi amintesc de multe nopţi de sîmbătă dormind pe scaunele maşinii sau în portbagaj, cu un sac de dormit, pentru a putea concura duminică.

Vieţile noastre se învîrteau în jurul competiţiei. Dormeam şi mîncam cît era necesar pentru a ne putea antrena şi ne antrenam cît trebuia ca să putem să concurăm şi să încercăm să obţinem cele mai bune rezultate. Toate veniturile noastre, care se rezumau la bursele acordate pentru rezultate şi la premiile din concursuri, erau folosite pentru a ne plăti cazarea şi a ne cumpăra cele mai bune echipamente, pe care apoi le distrugeam în atelierul nostru de lucru, încercînd să-l facem cît mai uşor cu putinţă, evident, cu consecinţele de rigoare. Cînd ne cumpăram ghetele, mergeam la alt magazin, pentru că ne era ruşine să intrăm pentru a patra săptămînă la rînd în acelaşi magazin ca să luăm altă pereche. Punctul culminant a fost în martie, cînd, rămaşi fără lumină în garsonieră, din moment ce am considerat că era mai important să avem două beţe de carbon bune decît să avem lumină, într-o zi de miercuri, stăteam pe jos în cameră împreună cu Álvaro, colegul meu de apartament şi de curse, cu cei 200 de euro de chirie pentru luna aceea împrăştiaţi pe mochetă, întrebîndu-ne dacă era mai important să-i dăm lu’ Madame Levy, proprietara, sau să mergem chiar în după-amiaza aceea pînă la Arêches-Beaufort, care, pentru noi atunci era centrul lumii şi unde, în ziua următoare, începea Pierra Menta.

Este inutil să mai spun că amîndoi ştiam ce vom face în cele din urmă, iar cîteva minute mai tîrziu încărcam Peugeotul Partner alb cu bagajele şi schiurile. Le-am luat şi pe Naila, sora mea, şi pe Mireia, cea mai bună prietenă a mea, care făceau echipă împreună, şi am ieşit pe A9, iar şapte ore mai tîrziu am ajuns în Arêches. Acolo a început odiseea convingerii organizatorilor să ne lase să concurăm. Evident, participările la curse erau foarte căutate şi, deşi alergam la juniori, înscrierile se închiseseră de ceva vreme. Dar nu ne-am pierdut speranţa şi, după ore în şir în care am alergat de colo-colo vorbind cu toţi organizatorii, am obţinut un număr de start. Un număr de start la Pierra Menta. Visul nostru începea aici. Am dormit în camera fetelor, pentru că deja cheltuiserăm cei 200 de euro cu înscrierile şi nu ne mai puteam permite să dăm bani şi pe hotel.

Cursa a fost genială; o atmosferă incredibilă, senzaţii plăcute, duminică o victorie şi un loc doi la general, la categoria tinerilor şi, mai presus de toate, multă, multă adrenalină în ziua aceea, ştiind că un singur lucru era important: competiţia.