© 2018 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7686-6

ISBN PDF: 978-973-46-7687-3

ISBN print: 978-973-46-7664-4

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Valerius Maximus, Facta et dicta memorabilia, Bibliothèque nationale de France, MS français 43, fol. 37

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VALERIU GHERGHEL. Studii de filosofie la Universitatea „Al.I. Cuza” din Iaşi, terminate în 1979. Redactor-şef adjunct la Opinia studenţească (1983-1989). Din 1993 este profesor la Universitatea „Al.I. Cuza” din Iaşi. Doctor în filosofie cu o teză despre teologia platoniciană. A colaborat la Convorbiri literare, Cronica, Dilema veche, Steaua, Timpul, Transilvania etc. La Editura Polirom a mai publicat Porunca lui rabbi Akiba (2005), Breviarul sceptic. Şi alte eseuri despre simplitate (2012).

„Înlătură cărţile, nu te lăsa hărţuit de griji.”

Marcus Aurelius

„People say that life is the thing, but I prefer reading.”

Logan Pearsall Smith

„Orice plăcere e un viciu.”

Seneca

„Slow down. Take time to smell the roses!”

Prolog:
testul celor 50 de pagini

Fireşte, nimeni nu ne obligă să terminăm o carte dacă nu ne place. O putem vinde la anticar, o putem dărui unui prieten. Ne putem opri din citit oricînd şi oriunde, nu există cărţi obligatorii, nici cele din canonul lui Bloom, nici lista de lecturi pentru vară, nici lista fără de care nu poţi muri liniştit şi savant…

Totuşi, „oricînd/oriunde” sînt termeni cam vagi. În consecinţă, specialiştii au propus reguli de oprire.

Nancy Pearl (n. 12 ianuarie 1945), autoare care a scris multe cărţi preţuite de bibliofili, a formulat „regula celor 50 de pagini”. Ea mărturiseşte că a crescut într-o familie al cărei dicton era: „Termină tot ce ai început…”. Prin urmare, mînca tot din farfurie (chiar dacă i se apleca de la colţunaşi şi clătite cu susan), murmura seara Pater noster pînă la capăt de cel puţin 10 ori (chiar dacă murea de somn şi avea despre Tatăl ceresc o idee complet nesatisfăcătoare) şi, fireşte, citea pios cărţile de la un capăt la altul (chiar dacă erau prost scrise şi prost gîndite). Într-un cuvînt, nu lua nimic în deşert…

Totul a decurs în acest chip pînă cînd a devenit bibliotecară. Ispitele au crescut, a trebuit să ordoneze mii şi mii de volume: a înţeles dintr-odată, precum mulţi alţii, că viaţa este prea scurtă pentru a citi tot ce şi-ar dori, so many books, so little time. A renunţat la dictonul patern pentru o regulă proprie: „Dă-i cărţii o şansă pînă la pagina 50. Dacă n-ai simţit nici un interes, nici o frîngere interioară, nici o plăcere (cît de mică), dacă n-ai izbucnit în plîns, este momentul să te opreşti şi să cauţi alt titlu…”.

Cînd a împlinit 51 de ani, Nancy Pearl şi-a amendat uşor regula. I-a adus următoarea completare – sună cam aşa: „Dacă ai 51 de ani sau mai mult, va trebui să scazi cifra vîrstei tale din 100. Numărul rezultat (care devine, se înţelege instantaneu, tot mai mic pe măsură ce îmbătrîneşti) îţi arată exact cîte pagini trebuie să străbaţi, înainte de a renunţa fără căinţă la o carte. Un proverb pretinde că vîrsta aduce unele avantaje. Iar avantajul suprem este, neîndoielnic, faptul că, atunci cînd ai împlinit 100 de ani, capeţi dreptul de a judeca o carte după copertă”.

La 101 ani, te poţi apuca de patinaj…

Fereşte-te de ursuzi, învaţă să te bucuri…

Din cîte am observat, lumea din jur, omenirea, ca să spun vorbă mare, umanitatea (şi în sens colectiv, dar şi în sens distributiv) urăsc din răsputeri buna dispoziţie. Nu voi pricepe niciodată de ce… Am constatat (şi constat zi de zi şi clipă de clipă) că numita omenire scormoneşte, caută, doreşte, vrea din tot sufletul şi din toată inima şi cu toate puterile să se simtă cît mai rău. Vrea să geamă sinistru. Să sufere. Să dispere pe culmi ca E.M. Cioran. Vorba unui hîtru: dacă nu se simte rău, nu se simte bine.

Este în juru-mi un zbucium, o zvîrcolire, o atenţie nemiloasă care-mi produc, la rîndul lor, o mirare, un zbucium, o zvîrcolire, o atenţie nemiloasă din care nu-mi revin decît cu mare greutate. Am palpitaţii. Migrene. Ameţeli. Vă rog să mă credeţi: de la o vreme, nu mai sînt om. Femei şi bărbaţi în toată firea, care ar putea să se simtă bine şi confortabil (fără să facă nimic deosebit), se simt (dintr-odată, brusc şi subit!) rău, tot mai rău, din ce în ce mai rău, rău de tot, foooooaaarte rău. Tocmai pentru că fac ceva. Ştiţi ce? Caută motive, raţiuni, temeiuri, justificări pentru a se simţi cît mai rău.

Şi dacă nu găsesc motive, fiindcă în universul cunoscut nu prea întîlneşti astfel de motive, le inventează, după un model verificat. Că primul a spus şi nu trebuia să spună, că al doilea a făcut şi nu trebuia, Doamne fereşte, să facă asta nici în ruptul capului, că al treilea a dres, că al patrulea l-a bîrfit pe primul şi pe al cincilea, că al cincilea a fost un ingrat şi un măgar şi nu l-a băgat în seamă pe al şaselea, că al şaselea a gîndit altfel decît al şaptelea, iar asta reprezintă o insultă la adresa tuturor, că al optulea l-a contrazis pe al şaptelea, dar şi pe al nouălea, că al zecelea a ridicat un deget blasfemator către cer, deşi nu era degetul potrivit, şi aşa mai departe. Şi aşa mai departe. În faţa atîtor adversităţi, în faţa Fatalităţii maştere, poţi să rămîi bine-dispus? Poţi simţi o modestă, umilă plăcere? Negreşit poţi…

A avut şi Gustave Flaubert păcate, obsesii (aceea a stilului a rămas legendară), dar în multe privinţe a fost un om cu scaun la cap, un înţelept. Un iubitor al eseurilor lui Montaigne, şi asta spune totul. Cartea lui de căpătîi. Flaubert a sesizat devreme un adevăr simplu: că există lucruri şi întîmplări (extrem de puţine) care stau în puterea noastră şi că există lucruri şi întîmplări (cele mai multe, majoritatea zdrobitoare) care nu depind cîtuşi de puţin de noi. Iată o viziune stoică! Dacă vrem să schimbăm ceea ce nu stă în puterea noastră, ne chinuim degeaba. Nu putem opri crivăţul, venirea întunericului, succesiunea anotimpurilor, grindina, ceasul morţii, invidia celorlalţi, gelozia femeii, sporovăiala fără rost. În schimb, putem modifica mult-puţinul de care dispunem: opiniile noastre cu privire la tot ceea ce nu depinde de noi. Cu oarece efort, cu puţin exerciţiu, chiar putem. Iată ce a spus Epictet: „De noi depind opinia, impulsul de a acţiona, dorinţa, aversiunea. Nu mai depind de noi trupul, posesiunile, judecăţile celorlalţi despre noi, faima, demnităţile…” (Manualul, 1: 1).

Ce spun şi cred alţii despre noi îi priveşte direct şi precis pe alţii, nu pe noi. Cînd vom învăţa oare acest adevăr elementar? Îmi veţi aminti, desigur, răutatea infernală a celorlalţi, viclenia luciferică a duşmanilor, ipocrizia amicilor, faptul că specia umană a fost croită greşit încă de la începutul începutului. Nu neg. Cum mi-aş putea permite să neg evidenţa? Afirm, în treacăt, acest postulat: omenirea este mai degrabă indiferentă şi nepăsătoare decît diabolică. Nu-i pasă decît de sine. Orice individ serios îşi venerează propriul ombilic, iar pe toţi cei din jur îi ignoră: „Să-şi vază umanitatea de trebile ei!”. Repet însă: „răutatea” infinită a celorlalţi îi priveşte direct şi personal pe ceilalţi, este problema lor. În schimb, buna dispoziţie depinde numai şi numai de noi.

Nu are nici un haz să insist, vorba multă-i sărăcia omului. Mai bine voi cita un fragment dintr-o epistolă a lui Flaubert (1985: 429, 30 decembrie 1878, scrisoare către Doamna Brainne). Preţuieşte mai mult decît un întreg tratat de filosofie practică, decît toate criticile raţiunii pure şi cinice la un loc. Iată: „Există un lucru pe care trebuie să ni-l dorim chiar înaintea sănătăţii: este buna dispoziţie”.

Cînd mă uit în jur şi văd atîta tristeţe, atîta voinţă de a suferi fără un motiv serios, mă cutremur. Starea naturală a omului nu este plînsul, cum susţine un teolog gingaş, fără să clipească. Am mai scris pe această temă. Revin. Deşi nu-mi fac mari speranţe.

Un filosof subtil (mă refer la francezul Michel Eyquem de Montaigne) a spus, mai demult, că tristeţea şi încruntarea se însoţesc, de obicei, cu maliţia şi resentimentul. Cu invidia şi ura. Cu nevoia de a-i umili pe ceilalţi. De a-i face să sufere. Omul trist (cel care şi-a făcut din obiceiul de a fi trist o a doua natură) mai este şi rău, şi cîinos, şi zgîrcit. Este un Hagi Tudose, care n-a devenit conştient de starea lui lamentabilă. Aţi văzut vreodată un avar (un avar veritabil, concret) care izbucneşte într-un rîs gratuit? Trebuie să-l plăteşti ca să-şi deschidă buzele. Doi gologani: o grimasă. Patru gologani: un rînjet scrîşnit. Nici o avere nu-l poate înveseli.

Cu un asemenea personaj nu-i deloc recomandat să stai în aceeaşi casă (şi la aceeaşi masă). E preferabil să te fereşti de el, să-l eviţi, pe cît este omeneşte cu putinţă. Să nu-i tulburi mîhnirea.

Termenul italian tristezza, precizează acelaşi gînditor subtil (la Montaigne mă refer, fireşte), desemnează atît mîhnirea, cît şi răutatea sufletească. Citez: „Eu sînt dintre cei scutiţi de această patimă [tristeţea] şi nu-mi place, nici nu o preţuiesc, cu toate că lumea s-a apucat, ca şi cum s-ar fi înţeles dinainte, s-o ridice în rang. Cu ea îmbracă înţelepciunea, virtutea, cugetul. Neghioabă şi jalnică podoabă. În chip mult mai potrivit, italienii au dat acest nume [tristezza, n.m.] răutăţii. Căci [tristeţea] este o însuşire întotdeauna nocivă, întotdeauna smintită. Şi fiind ea întotdeauna nevrednică şi înjositoare, [filosofii] stoici interzic învăţăceilor o atare dispoziţie” (Eseuri, I: 2: „Despre tristeţe”).

Şi încă, tot din Montaigne (Eseuri, I: 26): „Cel mai vădit semn al înţelepciunii este o nestrămutată bucurie”.

Deşi n-am prieteni fanatici şi refuz sistematic mondenităţile (nu-mi plac îmbulzelile, cozile amatorilor de autografe, mania de a fotografia totul, discursurile improvizate şi, în plus, mai sînt şi foarte sfios), firea mea este mai degrabă cordială, amabilă.

Menirea mea ca eseist sceptic nu este aceea de a-l speria ori – Doamne fereşte! – de a-l îngrozi pe cititor. Las această satisfacţie în seama specialiştilor. La urma urmelor, pot să-l pun pe gînduri şi fără să-l zdrobesc (de cititor zic).

La un summit literar, cu mulţi ani în urmă, poetul Mihai Ursachi a rezumat definitiv, printr-o sintagmă memorabilă, scopul vieţii: „Mă bucur şi mă veselesc. Mă bucur şi mă veselesc”. Pentru participanţii la şezătoare, exclamaţia lui repetată a părut o noutate absolută, senzaţională. Au chemat o televiziune şi l-au filmat. A rezultat astfel singurul clip cu Mihai Ursachi disponibil contemporanilor.

Vă mai amintiţi oare îndemnul lui Seneca (2007, 1: 60, epistola 23)? Citez: „În primul rînd, fă asta, dragă Lucilius: învaţă să te bucuri”. Cel care ştie să se bucure va găsi oricînd un prilej potrivit. Bucuria autentică (dar şi plăcerea autentică!) se întemeiază neîndoios pe frumuseţe. Epictet a spus-o cel dintîi. Există şi plăceri pure, nevinovate, plăcerile care se sprijină pe frumos. Opriţi-vă măcar un minut. Priviţi într-o noapte senină văzduhul. Pipăiţi, respiraţi, mirosiţi iarba, frunzele, florile, arborele lui Iuda. Recitaţi un verset din Cîntarea cîntărilor: „Căci, iată, iarna a trecut,/ Ploaia s-a dus, a plecat,/ Au apărut florile pe pămînt”. Poate fi oare ceva mai frumos?

Ştiu şi consimt: frumuseţea este pieritoare, viaţa fragilă, coasa morţii aproape, trupul slab şi neputincios. Problema e alta: în pofida acestor venerabile „locuri comune”, pot rămîne destins (adică diferit de indivizii pomeniţi mai sus)? Pot fi un original (originalitatea fiind întotdeauna o diferenţă)? Îmi pot păstra cumpătul? Am voie să zîmbesc?

În deosebire de literatorii elegiaci, de mînuitorii de adjective capitale, vreau să scriu în aşa fel încît să obţin la sfîrşitul textului meu măcar un surîs. Dacă nu-mi ating ţelul, dacă nu binedispun, dacă nu înseninez, mă îndoiesc de talentul meu personal. N-am primit talant. Ori n-am fost în stare să-l înmulţesc. Fac degeaba umbră pămîntului…

Nu pot încheia acest eseu introductiv fără să transcriu un pasaj din De tranquillitate animi. Ad Serenum (VII: 4), un mic tratat epistolar al lui Seneca, într-o traducere personală. Chiar acum am dat peste el. Aşadar: „Fereşte-te mai cu seamă de ursuzi. Aceştia se plîng de orice şi n-au nevoie de pricini serioase pentru a se tîngui!”.

N-aş putea găsi o concluzie mai temeinică.

Fericirile.
Şi ceea ce urmează după ele

Unii au noroc cu carul, trăiesc interminabil, cîte 99 de ani odată, şi iau premiul Nobel pentru literatură, după ce au aşteptat un timp rezonabil pe „lista scurtă” a favoriţilor. Nu este cazul lui Philip Roth, din păcate. El mai are de aşteptat¹.

Faimă instantanee. Blitzuri. Telegrame. Felicitări. Amfiteatru. Regi, regine, prinţese. Preşedinţi. Miniştri. Alteţe. Fracuri. Decoraţii, colane, Legiuni de Onoare. Flori la butonieră. Aplauze. Interviuri. Rumori. Invidii. Sute de mii de exemplare vîndute. Recenzii entuziaste în Frankfurter Allgemeine Zeitung, în Le Monde, în The Times Literary Supplement, în The New York Review of Books, în The Huffington Post, în La Croix, în The Guardian, în Svenska Dagbladet, în România literară, în Monitorul de Brăila, în Cronica veche…

Ei sînt norocoşii. Au pariat pe cifra corectă la ruleta vieţii. N-au exagerat întru nimic. Şi-au drămuit energia. Au fost vegetarieni. N-au fumat. N-au băut decît limonadă, suc de roşii, apă de izvor. Au făcut sex numai o dată pe lună. N-au comis excese nici la zahăr şi nici la grăsimi. Au ajunat vinerea. Au postit miercurea. S-au abţinut duminica. În restul zilelor, au flămînzit de bunăvoie. Au trudit din greu. Au respectat sărbătorile. Au făcut jogging seara. Flotări, dimineaţa. Extensii şi genuflexiuni la prînz. Dar, mai ales şi mai ales, au avut noroc. Fără puţin noroc, poţi fi abstinent un an întreg şi tot degeaba, n-ajungi la ziar, nu-ţi publică nimeni fotografia îngîndurată, rămîi mult şi bine pe „lista scurtă” a favoriţilor şi înghiţi în sec…

Alţii – cei mai mulţi, ca să fim lucizi şi să vorbim franc – nu ajung decît la 50 de ani, ca Roberto Bolaño (hai, la 60 de ani neîmpliniţi, ca Montaigne, ca Gustave Flaubert), cu mare greutate, chinuindu-se şi trăgînd cu dinţii de ei, şi tot nu primesc nimic. Nici măcar nu apucă să intre pe vreo listă. Au avut ghinion, soarta le-a întors spatele, destinul i-a neglijat.

Din fericire, cine nu are noroc în timpul vieţii are din belşug după: ajunge în rai. Şi, pînă la urmă, numai postumitatea contează, ecoul, recapitulările, rumoarea, congresele omagiale. Kant a fost convins de acest adevăr. Paradisul există în chip necesar, fiindcă există răul moral, pe de o parte, şi nefericirea, pe de alta, iar suferinţa în viaţa de aici are nevoie de o recompensă măcar în lumea de dincolo. Fireşte, dacă toţi am respecta Binele şi Imperativul categoric, raiul s-ar instala imediat pe Pămînt, în văzul lumii, n-ar mai fi nevoie de un paradis postum, reparator. Răsfoiţi Religia în limitele raţiunii pure…

Este, desigur, o bucurie nespusă (şi, totodată, o mare emoţie, greu de prins în cuvinte) pentru orice scriitor care n-a ajuns la 50 de ani (deşi ar fi putut, dacă nu s-ar fi apucat de scris şi ar fi dus o viaţă de om normal) să afle pe neaşteptate că i se ridică în agora, într-un parc liniştit sau în oricare alt loc frecventat de publicul recunoscător, cu fast şi trompeţi, cu episcopi şi cardinali, cu patriarhi ecumenici, cu defilări de torţe, o statuie (un bust, o ecvestră, un monument spiritual), fix la 25 de ani de la moarte sau, şi mai bine, la 50, este o sumă rotundă, un jubileu. Cu acest mirabil prilej, sărbătoriţii se informează cît timp a trecut pe Pămînt, ce fac urmaşii, amantele, cîţi sînt în viaţă şi cîţi au murit, ce cărţi se vînd şi cui, ce mai spune lumea bună, ce zic bloggerii, din ce autor de profunzimi se citează pe FB, ce mai declară politicienii, cugetătorii, savanţii, ce poet este la modă, cine a fost „revizuit”, „reevaluat”, „scos din uitare”, „trecut în uitare”, cine a mai polemizat cu cine şi în ce publicaţii culturale, cine a ieşit victorios din acea dispută care a ţinut vulgul profan cu sufletul la gură săptămîni în şir, fiindcă orice dispută, toată lumea este de acord, se încheie matematic cu un învingător glorios, eternitatea nu-i ţine minte decît pe criticii literari învingători, ei scriu istoria de la origini şi pînă la sfîrşit, ei stabilesc canonul, înfrînţii nu au acest privilegiu…

O binecuvîntare! Merită să mori cu zile…

Fireşte, filosofic vorbind, cel mai nimerit lucru este să ajungi cu bine la 99 de ani, să te îndrepţi, verde ca molidul şi necruţător ca fulgerul, spre 120, şi să nu-ţi pese nici de premii, nici de statui (şi nici de vreo „listă scurtă”!). Dar parcă poţi trăi fără un ideal îndrăzneţ? Poţi trăi fără Nobel? Fără adrenalină? Ce fel de viaţă este aceea în care omul nu are un vis, o dorinţă, o halucinaţie?

Vă spun eu acum şi aici, a sosit momentul, a bătut gongul, se aude şi toaca, trebuie să mărturisim adevărul: o viaţă cît se poate de banală, cea mai banală dintre vieţi, o viaţă de om aşa cum s-a nimerit să fie, adică foarte banală, nici mai bună, nici mai rea decît oricare altă viaţă.

Ajunşi cu bine la acest paragraf semnificativ, mă veţi întreba, cu siguranţă: poţi fi fericit şi senin într-o viaţă de om cît se poate de banală? Răspunsul meu este unul singur, hotărît, definitiv, ferm: nu ştiu.

Seneca ştia. Pe vremea lui, în veacul întîi al erei creştine, un filosof mai ştia cîte ceva, nu prea multe, suficient totuşi cît să ducă o viaţă bună. Azi, nimeni nu mai înţelege nimic. Şi ce anume ştia Lucius Annaeus Seneca? O să vă dezvălui mai întîi ce nu ştia: nu ştia că unii indivizi (altfel, perfect stimabili în toate celelalte privinţe) pot spera să primească premiul Nobel (sau oricare alt premiu universal) şi că pot face o criză de ficat din pricina lui dacă nu-l obţin la timp, exact cînd şi-l doresc, nici o secundă mai devreme sau mai tîrziu.

Dar ce ştia Seneca? Să nu vă îngroziţi de ce o să vă spun. În primul rînd, ştia că orice speranţă, oricît de mică, este o mare, o imensă naivitate. El o numea, şi mai direct, „prostie”: stultitia. Nimeni nu dispune de trecut, afirmă Seneca, şi cu atît mai mult (sau mai puţin) de viitor. Amîndouă aceste timpuri sînt nefiinţe sigure, nu ne putem baza pe ele. Singurul lucru aflat în posesia omului este prezentul. Şi nici acesta. Speranţa mizează pe viitor, adică pe o nefiinţă certă şi pe mişcarea imprevizibilului şi hazardului: „Viaţa stupidă”, declară filosoful, „se concentrează cu totul asupra viitorului”. Să ne întoarcem deci în prezent, mai precis, în prezentul prezentului. Doar atît ne-a rămas.

Soarta este o succesiune de întîmplări, o înşiruire capricioasă de hazarduri, de răsturnări şi reveniri, de coincidenţe oarbe. Azi eşti cît se poate de viu, mîine nu se ştie. Azi eşti consilierul împăratului Nero, mîine acelaşi Nero îţi porunceşte să-ţi deschizi venele şi-ţi trimite un centurion la uşă. Azi eşti imperator şi reciţi poezii mulţimilor într-un amfiteatru ajutîndu-te de liră, mîine mori înjunghiat de acelaşi centurion impasibil. Soarta (suita hazardurilor, care ea însăşi este un hazard) dezminte întotdeauna speranţa şi-şi bate joc de omul care-şi face iluzii. Ba îşi bate joc şi de omul care nu-şi face iluzii, de toţi şi de toate, cu o suavă indiferenţă².

În fond, numai cine speră are disperări ascuţite şi poate umbla, văitîndu-se, pe culmile acestor disperări, niciodată prin văi. În treacăt fie spus, românii sînt meşteri iscusiţi în disperări şi depresii: asta Seneca nu o mai ştia, nu poţi să le ştii chiar pe toate, îţi mai scapă uneori cîte un amănunt.

Filosoful stoic nu vedea totuşi o legătură necesară între lipsa de speranţă şi fericire. Nici eu nu o văd. În schimb, unii gînditori de aiurea leagă strîns fericirea de absenţa oricărei speranţe. Una o exclude automat pe cealaltă. A fi fericit presupune lipsa completă a speranţei. Sau, mai bine zis, numai dacă nu speri nimic poţi ajunge să cunoşti beatitudinea. Şi nici atunci…

Nimic nu atestă că renunţarea la orice speranţă (dacă ar fi posibil) ar avea ca efect nemijlocit şi automat fericirea. Cunosc oameni care nu mai speră de mult la nimic şi care nu sînt deloc fericiţi. Priviţi cu atenţie în jur (sau priviţi în sine).

În definitiv, fericirea nu consistă numai în renunţări, în abţineri, în virginităţi, ea nu provine doar din absenţe, nu poate fi o sumă de negaţii, un ideal privativ, o asceză. Trebuie să aibă şi un conţinut pozitiv. Dar nu aş putea preciza conţinutul ei „general”, fiindcă nu există un astfel de conţinut valabil pentru toţi şi valabil oricînd. Tot ce ştiu, de exemplu, este că Flaubert (care nu a fost un om suficient de banal pentru a deveni exemplar) era cuprins de euforia lui solitară (despre care vorbeşte într-o scrisoare către Louise Colet) pentru că scria, într-un sfîrşit, după ore şi ore de chin, un pasaj mulţumitor, o propoziţie desăvîrşită ca „el ieşi”.

Cum vedem, fericirea depinde uneori de un adverb în finalul unei propoziţii sau poate de şi mai puţin.

Şi aş mai spune ceva. Nu cred că termenul „fericire” are un înţeles suficient de precis, dacă are vreunul. Şi nu cred nicidecum că are un înţeles colectiv. N-am întîlnit fericiri ecumenice, cu toate că am văzut mulţimi extaziate şi nu numai în biserici. Fiecare cu fericirea lui particulară, egoistă. Dacă nu mă înşel, în scrisoarea din 24 aprilie 1852, Flaubert nu foloseşte cuvîntul „fericire” decît în sens depreciativ, ceva de lăsat în urmă. Descrie ceea ce a simţit uneori ca emoţie, bucurie, entuziasm, înfiorare. Caracterizează astfel o stare de spirit care ar face inutilă orice fericire, în înţelesul comun. Dar această stare este una repetabilă şi în cazul nostru? Se poate.

În definitiv, Flaubert nu se deosebea în chip simţitor de opinia lui Seneca. „[Înţeleptul] – scrie filosoful stoic – este mereu şi pretutindeni senin. Nu depinde de alţii, nu aşteaptă bunăvoinţa sorţii ori a oamenilor. Fericirea lui este lăuntrică” (Seneca, 2007, 1: 72). Nici euforia lui Flaubert nu depindea, în fond, de altcineva, dar nu era negativă (cum pare a sugera Seneca). Şi, oricum, era mai puţin pasivă, mai silitoare.

În consecinţă, fericirea este să faci ceea ce poţi, ceea ce ştii cel mai bine să faci (să cînţi la un instrument, să pictezi o frescă, să ridici o statuie, după propriu-ţi plan) şi, mai ales, ceea ce promite, prin însăşi realizarea acestui fapt, o anumită bucurie personală, o plăcere. Cînd reuşeşti (dacă reuşeşti!), poţi spune că te simţi pentru o clipă împlinit. Nu mai mult. Definiţia mea este una vădit hedonistă (şi banală). Nu cunosc alta. Şi nici nu aspir la fericirea apatică a sfinţilor.

Ei bine, dincolo de istoria ei minunată, reconstituită nu demult într-un volum, pînă la urmă, ce este fericirea? Răspunsul lui André Compte-Sponville (2007: 58) e banal: fericirea înseamnă a consimţi la viaţa-viaţă. Şi încă: a trăi fără să-i (mai) cauţi sensul. Numai oamenii nefericiţi caută sensul vieţii. Numai ei speră. Aşadar: eşti fericit cînd nu (mai) încerci să afli nici un răspuns la întrebarea cu privire la sens şi, pe deasupra, renunţi cu totul şi la întrebare, şi la speranţă. Simplu? Prea simplu! Exact asta spune şi Clément Rosset (1983): fericirea înseamnă să aprobi, să consimţi, să primeşti viaţa aşa cum este, cum se prezintă, cum ţi s-a dat. Din cîte ştiu, aproape toată lumea consimte, fiindcă nu are ceva mai presant de făcut, de îndată ce înţelege că viaţa reprezintă un es ist so (asta e!). Ni s-a dat fără să o fi cerut în vreun fel. Ne va fi luată fără să fim întrebaţi.

Dar dacă viaţa ta înseamnă durere (dacă eşti M. Blecher, să spunem), dacă suferi de lehamite, dacă eşti sărac-lipit, dacă ai insomnii şi angoase nocturne, mai poţi consimţi lin, şi spontan, şi imediat la faptul-de-a-fi-viu-şi-lucid pentru a-fi-viu-şi-lucid-şi-fericit? În opinia acestor cugetători, toată lumea care nu gîndeşte prea mult este, bineînţeles, fericită, cu excepţia depresivilor cronici, a celor care nu aderă necondiţionat la existenţă (ori la sine, cf. Misrahi, 2011: 53), fiindcă aşa sînt ei făcuţi, nu sînt stridii (ca să adere la ceva), şi au nevoie periodic de o corijare chimică: Zoloft, Cymbalta, Venlafaxin, Tritico etc.

1. Din 22 mai 2018, nu mai aşteaptă nici el…

2. Pentru a ilustra acest fapt, în De consolatione philosophiae (II: 1), Boethius (477-524) a numit şi a descris roata soartei, rota fortunae: „Nu încerca, nesocotitule, să opreşti năvala acestei roţi…”.