Ioan Petru Culianu

Tozgrec

roman

Ediţie îngrijită

şi traduceri de Tereza Culianu-Petrescu

Editura Polirom

2010

© 2010 by Editura POLIROM

Colecţie coordonată de Tereza Culianu-Petrescu

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN: 978-973-681-960-5

ISBN ePub: 978-973-46-2117-0

ISBN PDF: 978-973-46-2491-1

Redactor: Tereza Culianu-Petrescu

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Paul Sérusier (1864-1927), Eva bretonă sau Melancolie; (cca 1890), ulei pe pânză, Musée d'Orsay, Paris;

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Cuvînt asupra ediţiei

Romanul inedit Tozgrec se alătură celorlalte scrieri de ficţiune ale lui Ioan Petru Culianu publicate postum: povestirilor de primă tinereţe din Arta fugii (Polirom, 2002), romanelor Hesperus (Univers, 1992; Nemira, 1998; Polirom, 2004) şi Jocul de smarald (Polirom, 2005, 2008). Lucrarea, amplă, nu a fost definitivată. Ceea ce s-a păstrat se află cuprins în mai multe caiete şi file detaşate, toate manuscrise, redactate în limbile română şi franceză (cu scurte însemnări, uneori, în engleză), majoritatea purtînd aceeaşi indicaţie de titlu – Tozgrec – şi diferite subtitluri sau titluri ale părţilor componente: Grădinile lui Tozgrec, Mekor Haym, Păianjenul Hermion, Tozgrec urmat de extrase din presă privind Experimentul Lombrosa. Acest întins şantier scriptural – în jur de 500 de pagini manuscrise – a fost desfăşurat între anii 1981-1984, pe cînd autorul era profesor la Universitatea din Groningen, în Olanda. Era tocmai perioada în care, în planul activităţii ştiinţifice, Culianu reluase lucrul la scrierea sa din 1979, Iocari serio, în vederea publicării la Editura Flammarion, transformînd-o în ceea ce avea să fie Éros et magie à la Renaissance. 1484 (1984), marea sa carte despre imaginarul Renaşterii şi magie. În septembrie 1984, Culianu îi scria lui Eliade că voia să încheie cît mai repede „prima versiune a romanului fantastic la care scriu – Tozgrec” (Dialoguri întrerupte. Corespondenţă Mircea Eliade – Ioan Petru Culianu, Polirom, 2004, p. 257). Acest fapt nu s-a întîmplat, scrierea a rămas compusă din secţiuni nedefinitivate, dar parcurgerea manuscriselor este poate mai tulburătoare şi mai edificatoare decît lectura unei versiuni finale, inevitabil supuse autocenzurii. Există totuşi o cunoscută povestire cu titlul Tozgrec, scrisă în 1986, publicată în volumul La collezione di smeraldi (Milano, Jaca Book, 1989; v. şi traducerea românească, în Pergamentul diafan (Nemira, 1993) şi Pergamentul diafan. Ultimele povestiri (Nemira, 1996; Polirom, 2002). Această povestire are o intrigă doar tangenţial asemănătoare cu cele desfăşurate în versiunile nedefinitivate ale romanului.

Tozgrec este în bună măsură o carte de şi despre magie, pandant şi prelungire ficţională a studiilor de istoria religiilor semnate de Culianu, dedicate acestui subiect major în viziunea sa – „cealaltă ştiinţă”, ştiinţa alternativă, implicînd o întreagă concepţie a lumii şi un anume comportament uman. Cele patru versiuni păstrate au subiecte diferite, în ele regăsindu-se însă personajele Mekor Haym şi bătrînul Haym, Elis sau „onirologul” Caspar Stolzius – şi, desigur, Tozgrec, figură legendară de magician, discipol al lui Solomon, transformat aici într-o realitate misterioasă în căutarea căreia se află toate celelalte personaje. Ficţiune ale cărei planuri se întrepătrund sau alunecă îndepărtîndu-se unele de altele, romanul are în fundal Odessa începutului de secol XX, Amsterdamul, Elveţia – şi proprietatea californiană La Maja, apropiată de oraşul închipuit Lombrosa, unde sălăşluieşte comunitatea adepţilor lui Tozgrec şi unde Caspar Stolzius îşi desfăşoară în anii 1980 experimentul de manipulare a oamenilor prin inducerea anumitor vise. Biografic cu inserturi esoterice, realist pe secvenţe, fantastic-esoteric şi mitologic, Tozgrec constituie probabil cea mai enigmatică scriere dintre postumele lui Ioan Petru Culianu.

În volumul pe care-l publicăm acum, cele patru versiuni (urmate de Addenda) se succedă în ordinea cronologică a redactării lor.

I. Grădinile lui Tozgrec, cu menţiunea „roman”. Text neterminat, manuscris, redactat în limba română, într-un caiet dictando cu paginile din dreapta numerotate pe porţiunea scrisă (pp. 1-39). Pe pagina de titlu este notată o dată: „21 august 1981”, data începerii romanului.

II. Sid şi Mekor. Text manuscris, în româneşte, în trei caiete dictando de cîte 36 de pagini, scrise în întregime. Titlul Sid şi Mekor a fost dat de editor, în încercarea de a evita repetarea titlului Tozgrec. Pe partea interioară a copertelor, la fiecare caiet, se află menţiunile: „Tozgrec 1. 26 mai 1982”, respectiv „29 mai 1982” şi „31 mai 1982”. Un alt caiet, intitulat „Tozgrec 4”, purtînd pe coperta interioară data „8 iunie 1982”, nu conţine decît titlul unui capitol: „8. Labirintul din Roma”, care ar fi trebuit să le continue pe cele 7 anterioare.

III. Păianjenul Hermion. Text manuscris, în româneşte, scris pe pagini volante, numerotate 1-171; în continuarea paginilor numerotate, cîteva pagini disparate cu însemnări ale autorului pe marginea conţinutului unor capitole, însemnări introduse în Addenda volumului de faţă. Una dintre aceste pagini poartă menţiunea „aug. 28, 5:40 A.M., 1983”, care marchează, credem, şi întreruperea lucrului la această versiune.

IV. Tozgrec urmat de extrase din presă privind Experimentul Lombrosa. Text manuscris în limba franceză: Tozgrec suivi d’extraits de presse concernant le LOMBROSA EXPERIMENT (în continuare: Experimentul Lombrosa). Este versiunea cea mai întinsă a romanului proiectat, cuprinsă în două caiete cu arc (cu coperte cartonate, verzi la unul, roşii la celălalt), totalizînd cca 350 de pagini scrise. În cîteva rînduri (pp. 217 sau 222 din volumul prezent, de exemplu), textul a trebuit stabilit pe baza continuităţii evidente a sensului, avînd în vedere că paginile nu sînt numerotate în manuscris, iar foile, detaşabile, au putut fi aşezate şi reaşezate în configuraţii diverse. Pe fişe ataşate cîte unei margini de filă, autorul a marcat „Main Body”, în caietul verde, şi „Variants”, „Fragments”, „Ideas & Reflections”, „Final Version”, în caietul roşu. Textul putea fi astfel reformulat şi reconstituit cu uşurinţă – să spunem, cu un termen specific autorului, în mod „combinatoriu”. Această particularitate a manierei de compunere explică şi faptul că cele mai întinse texte incluse în Addenda volumului sînt variante la fragmente din Experimentul Lombrosa. Ultima secţiune indicată, „Final Version”, nu conţine decît pagini albe. Pe pagina precedentă, autorul a notat următoarele rînduri (pentru însemnătatea lor în contextul compunerii romanului proiectat, am preferat să le introducem aici, făcîndu-le mai vizibile, şi nu în Addenda): „Ceea ce rămîne de terminat: episodul Tozgrec, cu mitul desensibilizării şi al morţii fericite (de reflectat încă asupra subiectului) – (30 pp.); a doua parte, aventuri, deja planificată (75 pp.); finalul (pagina alăturată)” [pagina alăturată, în manuscris, conţine titlul plănuitului articol al jurnalistei Cassandra Casini, adică tocmai ultimele rînduri ale romanului în acest volum – n.n.]; „de terminat povestirea lui Krakon, cu mucosul, cu Tozgrec-fluturele etc. (20 pp.); în total: cca 150 pp. După care: de rescris totul cu atenţie. Început pe 8 august 1984. Întrerupt pe 12 octombrie 1984”.

V. Addenda. Am grupat în Addenda texte aflate în secţiunea „Variants” din caietul roşu indicat mai sus: variante la primele două capitole din Experimentul Lombrosa (spre deosebire de capitolele 1 şi 2 din textul principal, care purtau menţiunea „de găsit titlul” şi au fost incluse în cuprinsul volumului de faţă după cuvintele de început, variantele lor au titlurile fixate: „Îngerii nu au încheieturi” şi „Prima noapte: mitul locuitorilor pămîntului”); fragmente/variante la acelaşi text; Primele convorbiri cu Tozgrec, cu originalul manuscris în franceză (Premiers entretiens avec Tozgrec), nedatat, probabil însă scris în 1986, după redactarea povestirii Tozgrec (publicată în La collezione di smeraldi); însemnări complementare versiunii III, Păianjenul Hermion.

Tereza Culianu-Petrescu

I. GRĂDINILE LUI TOZGREC

Partea I
Mekor Hayym

Les lampes que nous verrons briller à bord d’un navire nous donneront une grande tranquillité et la sécurité pour l’avenir.

Artémidore d’Ephèse, La Clef des Songes, II 9, tr. H. Vidal

Capitolul I
Relatarea făcută de Reginald O. Dverr, anticar, avocatului Malvin de Centon din New York City

Numele meu este Reginald O. Dverr. Sînt născut în Bronx, New York. Oficial sînt posesorul unui modest magazin de antichităţi în Manhattan (colţ cu Broadway), dar unii mă consideră – pe drept, aş îndrăzni să spun – cel mai mare specialist internaţional în sisteme antice de închidere a uşilor (mai pe scurt, broaşte, zăvoare etc.), inclusiv sertare secrete. Aş vrea să nu începeţi prin a vă face o idee greşită despre mine şi despre profesia mea: nu sînt un spărgător şi nici n-aş putea fi (sau, în fine, unul cu totul mediocru). Sînt, ca să zicem aşa, un intelectual: studiez problema, iar apoi fac pe hîrtie un plan ireproşabil, cu linii perfecte şi caractere standard, fără a utiliza nici o riglă şi nici un echer. Noi sîntem profesionişti din tată în fiu: de exemplu, tatăl meu era contabil şi putea să efectueze orice operaţie aritmetică (să zicem, o înmulţire între numere de patru sau cinci cifre) mai rapid decît o maşină de calculat. E drept că această abilitate i-a fost într-un anume fel fatală, întrucît în anii depresiunii s-a văzut nevoit să intre în solda unui mafioso şi a sfîrşit în închisoare. Oricum, ceva tot a avut timp să pună deoparte, pentru mine şi pentru cele două surori ale mele. La moartea mamei, Lydia, sora mea mai mare cu opt ani decît mine, s-a căsătorit cu anticarul Vidal (dacă era mexican? Nu, nu era), care deţinea un magazin destul de chic în Manhattan. Eram în vîrstă de doisprezece ani şi am rămas la Lydia şi bătrînul Vidal. Acolo mi-am descoperit vocaţia, care ţine probabil de o facultate paranormală: eu văd aievea structura oricărui sistem de închidere a unei uşi (unor seifuri, sertare etc.) şi pot s-o reproduc pe hîrtie. De asemenea, simt de la o poştă cînd e vorba de o ascunzătoare secretă. Vidal – fie-i ţărîna uşoară – a fost un om de-ajuns de generos. La optsprezece ani îi devenisem asociat (Vidal & Co), iar la douăzeci şi trei-douăzeci şi patru deschideam singur un magazin, tot în Manhattan. Dacă am făcut avere? Nu acesta e obiectul relatării de faţă.

S-a întîmplat să-l cunosc pe colegul Hayym din Amsterdam cu ocazia „conferinţei celor şapte”. În jargon profesional, e vorba de întîlnirea celor mai mari restauratori şi specialişti în închizători din lume (inclusiv subsemnatul), cu prilejul restaurării aşa-numitului „dulap al Sfîntului Protasie” din muzeul bisericii Sant’A... din Milano. Denumirea e cu totul improprie, căci Sfîntul Protasie a trăit prin secolul al IV-lea, iar dulapul e de pe la 1300, dar se explică prin faptul că înăuntrul dulapului [încastrat] a fost găsită o uşiţă secretă care ducea la un gang, iar în gang, spre decepţia unora şi entuziasmul altora, s-au găsit doar moaştele unui sfînt despre care s-a zvonit că ar fi fost Protasie – ceea ce iarăşi este imposibil, întrucît moaştele lui Protasie au fost descoperite şi în altă parte, laolaltă cu cele ale nedespărţitului său tovarăş Ghervasie (nu, n-avea inel).

Dulapul numit impropriu „al lui Protasie” are o valoare de peste trei milioane de dolari, de aceea consiliul de administraţie al basilicii a decis să recurgă la cei mai mari specialişti din lume ca să-l repare. Într-adevăr, cu toate remediile încercate (multe din ele revoltătoare, cum ar fi ... baterea în cuie! Preoţii pot fi, uneori, barbari şi lipsiţi de imaginaţie.), uşile lui Protasie (e denumirea scurtă, nicidecum afectuoasă, pe care noi, specialiştii, o dăm dulapului) nu puteau fi închise niciodată). Ce absurditate – veţi spune – ca aceşti preoţi să se ocupe de un fleac, azvîrlind alţi treizeci de mii de dolari ca să cheme şapte specialişti internaţionali la Milano, pentru o conferinţă de trei zile! Nu vă grăbiţi să-i judecaţi astfel. Intenţia acestor oameni, cu un simţ dezvoltat al afacerilor în stil mare, era de a face reclamă dulapului, pentru a-i stabili definitiv preţul şi a-l vinde. (Într-adevăr, peste trei ani Protasie a fost vîndut, fără vîlvă, pentru suma de trei milioane jumătate de dolari; asta depăşea orice aşteptări, dar se justifica şi prin scăderea bruscă a dolarului.)

Cum-necum, la Milano l-am întîlnit pe Hayym, ceea ce nu înseamnă mare lucru, căci n-am reuşit să schimb nici o vorbă cu el (mă întreb încă în ce fel s-o fi înţeles cu preoţii; probabil prin frumoasa lui fiică Mekor). Ce căuta Hayym la Milano? După război, fusese unul dintre cei mai mari anticari din Europa. Apoi dispăruse brusc din scenă, lichidîndu-şi magazinul din Amsterdam şi sucursala din Londra. Trist, dar presupuneam că unicul lucru care-l aducea atunci la Milano era nevoia de bani. (N-aş fi vrut să mă bag în viaţa sa privată, însă nu m-am putut opri de la următoarea consideraţie: la ce i-or fi trebuind bani? Fusese întotdeauna, din cîte se spunea, un om de o neglijenţă bătătoare la ochi, iar fiică-sa purta nişte pantaloni jegoşi şi un pulover sub care i se zărea buricul. În plus, Mekor putea să-şi poarte şi singură de grijă.)

Lucrările conferinţei de la Milano aveau un ritm foarte uman, cu lungi întreruperi culinare. Hayym apărea cinci minute după începerea prelegerilor şi pleca totdeauna aproximativ cinci minute înainte de sfîrşitul discuţiilor. Cît despre Mekor, ea nu venise pentru dezbateri (mă întreb chiar de ce o fi venit), aşa încît nu participa decît la mese, şi nici măcar la toate. În plus, era imposibil s-o tragi de limbă – nu răspundea, pur şi simplu –, deşi, pe de altă parte, am făcut o cunoştinţă mai intimă, după care, sperînd în reciprocitate, i-am dat adresa. Desigur, ştiţi cu toţii cît este de imprudent să dai adresa primului venit, mai ales dacă este cea adevărată. Dar în cazul lui Mekor Hayym, eu, Reginald O. Dverr, care nu sînt ultimul om din lume, simţeam cu aceeaşi exactitate cu care aş fi descoperit un sertar secret că trebuie să fac acest gest de încredere (vă întrebaţi dacă eram căsătorit; nu, nu eram, ca să vă fac plăcere). Mărturisesc, în plus, că eram deosebit de intrigat de misterele lui Hayym. Mă gîndeam, vag, că nu putuse scăpăta în aşa hal. Dar atunci, ce căuta la Milano?

În timpul ultimului lunch, de la care Mekor lipsea, jovialul preot cu ochelari care era amfitrionul nostru ne descrisese cu lux de amănunte straniile condiţii puse de Hayym pentru a lua parte la conferinţă: să nu stea laolaltă cu ceilalţi, să nu participe la mesele comune, adresa lui să nu fie cunoscută de nimeni, nici măcar de Mekor – ca să nu fie urmărită, presupunea simpaticul pater (evident, nu voi să ne dezvăluie nici nouă unde trăsese Hayym).

Cu această ocazie am auzit pentru prima oară numele Tozgrec. Căzuse într-un moment de linişte, de pe buzele veştede ale lui Dick Perkins, unul dintre ultimii adevăraţi restauratori din lume: „Hayym”, spuse el, „a fost implicat în acea istorie a lui Tozgrec...”. Nimic mai mult. Nimeni nu întrebase cine era Tozgrec, deşi mă îndoiesc profund că vreunul dintre noi – cu excepţia preotului, care tresărise puternic – înţelesese despre ce era vorba. Puţin mai tîrziu, amfitrionul nostru, numai zîmbete, se scuză că trebuie să dea un telefon. Întîmplător, mergînd spre toaletă, am trecut pe lîngă el şi am auzit din nou, prin zumzetul unor frînturi de discuţii în italiană, cuvîntul Tozgrec. Cînd mă zări, părintele se înroşi şi-mi zîmbi ostentativ.

Hayym nu mai fu zărit în acea ultimă după-amiază, dar Mekor veni să-şi ia rămas-bun de la mine. I-am dat o carte de vizită cu adresa privată, aceea care nu se afla în cartea de telefon; dar nu mă aşteptam de fapt, pe atunci, s-o folosească vreodată.

Mă întrebaţi dacă bătrînul Hayym a fost la curent cu escapada lui Mekor de la Milano? Ei bine, sînt sigur acum nu numai că a fost, dar pot spune, cu oarecare jenă, că am convingerea că el a regizat totul. Vedeţi, familia lui Hayym venea din Rusia, ca şi familia mea, ba chiar din acelaşi loc, de prin părţile Odessei, dacă aţi auzit. (Nu face nimic; e în Crimeea, o peninsulă la Marea Neagră. Lîngă Bosfor? Nu, la nord de Bosfor.) Or, desigur, după şase ani eu ţin la Mekor ca la lumina ochilor – asta e o expresie de acolo, din Orient –, aşa încît puţin îmi pasă din ce motive ne-am întîlnit la Milano. Dacă bătrînul Hayym a organizat totul, nu-i pot fi decît recunoscător. (Desigur, mă îndurerează să aflu că servea acolo, într-un bar, cu buricul gol şi fără să-i pese de nimeni, în timp ce taică-său avea o sută de mii de dolari strînşi. Dar, la urma urmei, nu era o prostituată, şi chiar dacă ar fi fost, trăim într-o lume în plină transformare, trebuie să fim mobili şi realişti, ce Dumnezeu!) V-aş ruga să nu mă mai întrerupeţi, altfel mă încurc.

Deci, după cum spuneam, după acea interesantă conferinţă despre Protasie, presărată de intermezzo-uri culinare plăcute şi transformată în ceva deosebit de important în viaţa mea particulară, datorită prezenţei, aş zice binefăcătoare, misterioase şi unice a lui Mekor, m-am întors în Manhattan, la afacerile mele. Aici trebuie să vă spun că, de fapt, eu nu mai fac de la o vreme aproape nimic: împlinesc în curînd patruzeci de ani, am muncit o viaţă întreagă, mi-am cucerit un apartament cu piscină în inima New-Yorkului, aşa încît îmi permit să mă ocup doar de socotelile casei. Magazinul e ţinut de o persoană de încredere; eu fixez preţul maxim şi preţul minim şi fac un inventar la sfîrşit de săptămînă. Practic, clienţii nu au de-a face cu mine, decît dacă e vorba de afaceri de peste cincizeci de mii de dolari. Aceasta e regula casei. Cînd e vorba despre consultaţii, accept totdeauna, pentru a rămîne în formă, dar preţul meu e foarte mare. Acest fel de viaţă, recunosc, foarte sedentar, îmi dă posibilitatea să-mi cultiv anumite hobby-uri, cum ar fi construcţia de mobile cu ascunzători secrete, istoria armelor albe şi a armelor de foc, precum şi istoria familiei mele, care e deosebit de interesantă. (Dacă ştiu limba rusă? Din păcate foarte vag. Ştiu puţin franceză, italiană şi spaniolă, cît să pot citi, înţelegeţi?) Am o bibliotecă bine pusă la punct despre sud-estul Europei.

La un moment dat, am aflat – despre asta era vorba, nu? – că numele Dver’ (iar nu Dverr, cum se scrie acum) era porecla unui străbunic al meu din Odessa, de profesie tîmplar, care stătea pe Uliţa Grecilor (nu, nu era grec de fel), unde era vecin cu ceasornicarul Hayym. Deşi numele era foarte comun, am reuşit să trasez istoria şi itinerariul acestei familii Hayym pînă la Mekor, care e a patra descendentă în linie directă a ceasornicarului, vecinul tîmplarului Dver’. Cele două familii erau vestite pentru prietenia lor, datorită unor împrejurări binecunoscute în Uliţa Grecilor, despre care povesteşte un violonist celebru născut în Odessa, în memoriile sale. Tîmplarul Dver’ şi ceasornicarul Hayym ar fi dorit mult să se încuscrească, după cum se spune, dar în ambele familii se născuseră numai fete. De aceea, notează violonistul, cei doi capi ai familiei au lăsat cu limbă de moarte ca, de îndată ce va fi posibil, primul descendent masculin al uneia din cele două familii să ia de soţie pe o descendentă a celeilalte. Nevasta lui Hayym din Odessa se numea Mekor, iar mama lui Hayym din Amsterdam se numea tot Mekor. De la ea, tatăl soţiei mele trebuie să fi aflat de această tradiţie şi să fi stabilit, prin investigaţii de altfel exacte, că eu aparţineam familiei tîmplarului Dver’ şi, curios, eram primul descendent al său în linie masculină. (Întrebaţi de nume? Da, am uitat să vă explic: în familia noastră, mamele şi-au păstrat numele, iar copiii au luat numele mamei. Presupun, pentru a înlesni cercetările familiei Hayym. Dacă la ei s-a petrecut acelaşi lucru? Nu, dar dat fiind numele răspîndit, au putut încheia căsătorii cu alţi Hayym, fără a fi rude cu ei. De altfel – asta e o altă poveste celebră în Uliţa Grecilor –, trei surori Hayym, Mekor, Ann şi Ets, care locuiau la numărul 27, s-au căsătorit cu trei băieţi Hayym care locuiau peste drum, la numărul 34. N-aţi citit memoriile violonistului? Păcat, sînt foarte savuroase...)

Iată, aşadar, motivul care l-a împins pe Hayym să vină la Milano, deşi, bănuiesc, era ultimul lucru pe care ar fi avut chef să-l facă, mai ales că, la drept vorbind, n-avea nevoie de bani.

La mai puţin de şase luni de la întîlnirea de la Milano, Mekor Hayym a sosit la New York şi m-a căutat direct acasă, fără măcar să dea un telefon! Vă închipuiţi ce mirare m-a cuprins văzînd-o pe ecranul videofonului!

Mekor mi-a relatat, încercînd să-şi învingă durerea, că tatăl ei încetase din viaţă cu trei zile înainte, la Amsterdam, şi că ea venise la mine fiindcă nu avea pe nimeni altcineva. Evident, bătrînul Hayym o povăţuise să nu-mi spună că el, de fapt, o trimisese la mine cu limbă de moarte. Purta aceiaşi blue-jeanşi şi un pulover verzui care nu-i acoperea măcar buricul, dar în schimb adusese o valiză – ce candoare! – care conţinea nu mai puţin de 108 503 dolari bani gheaţă, împreună cu atestate de provenienţă a diverse sume. Hayym îi lăsase această frumuşică moştenire, direct transportabilă, fără nici o formalitate bancară. Şi, fără alte preliminarii, Mekor mi-a cerut s-o ajut să administreze aceşti bani, dar cu condiţia să ne căsătorim imediat. După cum v-am spus, eu am un al şaselea simţ care-mi dezvăluie secretele tuturor închizătorilor din lume; ei bine, acest simţ, care nu dăduse greş niciodată, îmi spunea că trebuia să fac pasul chiar dacă, în loc de o sută de mii zestre, Mekor ar fi adus un milion datorii. În trei zile ne-am căsătorit, ştiţi, legislaţia în New York permite acest lucru...

Mekor şi cu mine avem trei fiice – Ets, Ann şi Mekor – şi ne-am mutat la proprietatea noastră de lîngă Denver, Colorado.

(Iar mă întrerupeţi. Dacă am afirmat public că Churchill a fost un porc? Da, ei şi? Am dreptul la opinii private. Politic vorbind? Nimic. Nu, despre Roosvelt am afirmat doar... Să lăsăm asta. Desigur, îi detest pe sovietici. E atavic.)

Bineînţeles, m-am mirat foarte mult cînd au venit ieri, tam-nesam, s-o aresteze pe soţia mea. Mi s-a spus că ea dispăruse pur şi simplu, acum şase ani, după asasinarea tatălui ei. De atunci era căutată de toate poliţiile din lume (ce eficienţă, domnule, ce eficienţă!). Nu cred însă că au nici o dovadă a implicării ei în această poveste, care pe mine nu mă priveşte nicidecum (bătrînul Hayym era cam nebun, şi apoi nu se spunea că fusese amestecat în povestea unui oarecare Tozgrec, cine o fi fost acela?). De aceea sînteţi cel mai bun (şi scump) avocat din New York, ca s-o scoateţi pe cauţiune în cel mult o oră. Vă dau cel mult o oră. Nu mai am nimic de adăugat. Pentru întreruperi? Nu face nimic, v-am scuzat deja. Şi nici o publicitate, mă înţelegeţi?

Capitolul II
Relatarea făcută de Mekor Dverr, soţie de anticar, avocatului Malvin de Centon din New York City

Desigur, apreciez rapiditatea cu care m-aţi scos din închisoare şi apreciez, de asemenea, că aţi insistat să-mi vorbiţi personal, fără prezenţa soţului meu. Dacă i-am ascuns anumite lucruri, a fost numai pentru a-l pune la adăpost de o fatalitate neplăcută care l-a urmărit pe tatăl meu de-a lungul ultimei părţi a vieţii sale. Dvs vreţi să ştiţi care este amestecul meu în moartea tatei – dar eu nu ştiu nimic despre această moarte. Exista un semn la care eu trebuia să reacţionez aşa cum am făcut, un semn constituit, de fapt, dintr-un lanţ de cinci semnale, asta pentru a mă împiedica să comit în vreun fel o greşeală ireparabilă.

După cum ştiţi, lucram într-un bar englezesc din Amsterdam. De la tejghea, puteam vedea în mod constant ferestrele casei noastre. Tatăl meu era coproprietar al barului, dar clienţii de seară credeau că eu sînt o studentă sau aşa ceva. Dacă am avut parte de întîmplări neplăcute? De cîteva ori, dar n-are importanţă. La tejghea se mai afla un individ enorm, rămas mut în urma unui accident, un fel de gorilă, poreclit Dwey. Era plătit pentru a avea grijă de mine. Da, am avut o existenţă de Cenuşăreasă. Pînă în ultimul an, după întoarcerea de la Milano, nu am ştiut nimic din toate acestea; credeam că-mi cîştig singură existenţa, ajutîndu-l şi pe tata, despre care ştiam că are un fel de rentă de mizerie şi casa. De fapt, casa nici nu era a noastră, ci închiriată. (Nu întrebaţi toate deodată. Barul, într-adevăr, trebuia să-i rămînă lui Dwey, dar nu stiu dacă el mai trăieşte.)

După cum v-am spus, ferestrele casei se vedeau de la tejghea. Unul dintre semnale – primul sau al doilea, depinde de ordinea în care le percepeam – era vizual: o perdea albă la o fereastră la care, obişnuit, nu era nici o perdea. Al doilea semnal (sau primul) era audio-vizual: aprinderea unui bec roşu la bar, însoţită de un bîzîit. Al treilea semnal era aprinderea luminii în mansardă. Al patrulea, repetarea de trei ori a aprinderii becului. Al cincilea şi ultimul era stingerea luminii din mansardă.

Pentru a mă pregăti treptat în vederea unei plecări precipitate, tatăl meu lansa uneori semnale parţiale. El stătea cam toată vremea încuiat în cameră, iar pentru a o deschide trebuia executat un întreg ritual; putem să-l trecem cu vederea, ca să nu mai lungim vorba. Camera sa avea o ieşire (o uşă de oţel) spre scara de serviciu, iar ferestrele îi erau prevăzute cu obloane de fier. Tata avea un fel de tablou de comandă cu mai multe butoane, de unde plecau comenzi. În cazul unei alarme reale, putea apăsa pe un singur buton roşu, care declanşa întreaga secvenţă de semnale. (Cine îl făcuse? Dwey, el îşi luase diploma de electrician la armată. Sigur, Dwey era un om de încredere, familia lui provenea tot din Odessa, de pe Uliţa Grecilor, ca şi familia tatei, ca şi cea a lui Reginald, ca şi cea a violonistului celebru care şi-a scris memoriile. Nu le-aţi citit? Păcat. Oricum, numele de familie al lui Dwey era Monomanian, sau aşa ceva. Credeţi că nu poate fi? E ceva asemănător, în tot cazul, numai că el folosea de mult numele de Smit. În acte, se numeşte Amos Hector Maria Smit şi e dat de religie catolică, deşi, desigur, era armean. Tata a plătit cuiva ca să-l înfieze.)

Cum bănuiţi, Dwey era la curent cu toate semnalele. Dacă apăreau două semnale consecutiv, mă smucea de mînă spre o uşă care, printr-un culoar, dădea în garaj. Mă instala într-o maşină blindată de fabricaţie italiană, apoi se întorcea să vadă desfăşurarea întîmplărilor. Încetarea alarmei era semnalată prin aprinderea unui bec roşu într-una din camerele casei. Asemenea alarme false s-au dat de vreo douăzeci - douăzeci şi cinci de ori. La al treilea semnal însă, Dwey trebuia să-şi înştiinţeze imediat mama, care locuia la etaj, să vină de urgenţă să-i ia locul în primire. Apoi, înarmat cu un revolver, se suia în maşină alături de mine şi mă ducea la un anume hotel, urmînd să-mi procure bilete la primul avion pentru New York şi să asiste la plecarea mea, protejîndu-mă pînă în ultima clipă.

Toate acestea trebuiau să aibă loc în teorie. Din motive pe care nu le cunosc, tata se aştepta ca întîmplările de care se temea să se petreacă noaptea. De aceea, după escapada istorică de la Milano, unde mi-am cunoscut viitorul soţ (fireşte, tatăl meu a voit totul; dar sîngele meu s-a pronunţat şi el afirmativ, asta e sigur, poate tocmai pentru că Reginald arăta atît de prost, cu toate aerele lui; mi-a fost cumva milă de el), am dormit şi eu la etaj, deasupra barului, lîngă apartamentul ocupat de Dwey şi mama sa. Bineînţeles, ziua îl vedeam pe tata la el în casă, numai uneori prefera să rămînă singur.

Mă întrebaţi dacă acest regim de izolare mi-a convenit. Nu, nu mi-a convenit niciodată. Ştiţi, de mică am trăit astfel, chiar şcoala am făcut-o în particular, atît cît era obligatoriu. De la paisprezece ani în sus, am început să simt apăsarea singurătăţii. Tatăl meu a ţinut imens la mine, dar simpla lui prezenţă nu mă satisfăcea. Am trecut printr-o lungă perioadă de depresie, la şaptesprezece ani am încercat să mă sinucid. Tata nu numai că şi-a dublat atenţiile faţă de mine, dar a şi regizat toată povestea cu barul, dîndu-mi iluzia unei anumite libertăţi. Înainte de a împlini douăzeci de ani, m-a anunţat că-mi alesese un soţ şi mi-a explicat tot ce trebuia să fac. După întoarcerea de la Milano, însă, trăiam mereu într-o stare de nelinişte, dormeam, aşa cum v-am spus, deasupra barului, terorizată de gîndul că-mi voi pierde tatăl şi voi pătrunde într-o nouă existenţă care va depinde în mare măsură de loialitatea unor persoane necunoscute – e vorba în primul rînd de actualul meu soţ, Reginald Dverr.

Ei bine, într-o seară, un străin s-a aşezat la tejghea, cineva care nu mai frecventase niciodată acel bar. Se uita cu mare insistenţă la mine, dar am crezut că-mi studia pur şi simplu fizicul, chestie care se întîmpla cu atît de mulţi clienţi ai localului, încît nu avea cum să mă surprindă. La un moment dat însă, cînd tocmai îi schimbam halba cu bere, omul mi-a prins mîna şi m-a chemat pe nume: „Mekor”, mi-a spus, „Tozgrec îţi trimite salutări. T-O-Z-G-R-E-C”, a rostit el rar fiecare sunet, ca şi cum ar fi vrut să fie sigur că voi memora corect acest nume bizar. I-am spus că nu ştiu cine e Tozgrec şi, de cum mi-a lăsat mîna – la apropierea lui Dwey –, i-am telefonat tatei, relatîndu-i exact evenimentul.

De ce i-am telefonat? În realitate, îl minţisem pe străin: numele de Tozgrec nu îmi era cu totul necunoscut. Îl auzisem cu ocazia unei întrevederi între mama lui Dwey, care era pe jumătate nebună, şi tatăl meu. Nu, mama lui Dwey nu l-a atacat pe tata, ci dimpotrivă, dîndu-se cu capul de pămînt şi smulgîndu-şi părul cenuşiu-cîlţos, l-a implorat, făcînd şi alte manifestări greţoase de supunere pe care nu le mai descriu, să aibă grijă de fiul ei, să-l apere de Tozgrec (un om? o organizaţie?), care provocase tăierea limbii lui Dwey şi ameninţase cu alte ulterioare sancţiuni. În urma acestei scene, la care asistasem cu mai bine de doi ani în urmă, tatăl meu îl luase în slujbă pe Dwey, dîndu-i ceva mai tîrziu în seamă barul.

Dar să revin la întîmplările care au precedat plecarea. În noaptea de 30 aprilie – era într-o sîmbătă, clienţi puzderie –, la două zile după prima vizită, străinul a venit din nou la bar. Pe la ora unu, fiind date primele două semnale, Dwey m-a scos din local şi m-a împins în maşina blindată, lăsîndu-mi, după plan, cheile. S-a întors să aştepte desfăşurarea lucrurilor, dar după vreun sfert de ceas a revenit nu pentru a-mi semnala sfîrşitul alarmei, ca de obicei, ci s-a precipitat spre maşină, făcîndu-mi semne să-i deschid. În momentul în care deblocam portiera, străinul din bar a ţîşnit de undeva din umbră, trăgînd în direcţia lui Dwey. Acesta, neputînd vorbi, mi-a arătat mîna cu cele cinci degete răsfirate – am înţeles că, de data asta, întreaga secvenţă de semnale fusese pusă în mişcare –, mi-a făcut semn să fug şi, cu ochii ieşiţi din orbite, a încercat să se repeadă asupra adversarului. Bărbatul era desigur speriat să vadă că, după ce-l atinsese cu mai multe gloanţe, uriaşul rămînea în picioare. Cred că şi-a descărcat în el tot încărcătorul, spun cred, fiindcă după ce demarasem, străinul a luat poziţie de tragere, ţintind maşina. Trebuie să fi tras, dar nu am auzit nici un zgomot, şi am dedus că nu mai avea cartuşe.

Aşteptam să mă întrebaţi dacă m-am dus direct la hotel. Nu, bineînţeles. M-am dus în centru, chiar lîngă Palatul Regal, şi am parcat lîngă o staţie de taxiuri. Am luat valiza cu bani, apoi am dat adresa unei alte pieţe unde se află o staţie de taxiuri. Abia de acolo am dat adresa hotelului. Am reuşit să fac rezervare prin telefon pentru un avion care pleca la New York duminică 1 mai, la ora 17; am ajuns la New York la 18 ora locală.

Pînă marţi am stat într-un hotel, pentru a-mi reveni din agitaţie şi din durerea provocată de dispariţia probabilă a tatălui meu. Marţi la orele 11 a.m. m-am dus acasă la Reginald Dverr, actualul meu soţ, pentru a îndeplini dorinţa arzătoare a tatălui meu.

Apreciez delicateţea Dvs. Într-adevăr, prefer să vă retrageţi, sînt foarte obosită. Pentru orice amănunt suplimentar, vă stau la dispoziţie.

Capitolul III
Descoperirea domnului Salentyn

Aşa cum obişnuia să le spună rarilor săi prieteni, studiul operei lui Robert Fludd nu-i adusese domnului Salentyn decît perplexitate. Cu toate acestea, bătrînul profesor de geografie care, după pensionare, căzuse în patima ocultismului savant – sigur, el nu se ocupa de curente contemporane, nici de şarlatani de azi, ci numai de opere acreditate –, făcuse o mică descoperire. Aşa o numea el însuşi, „mică descoperire”, deşi, la drept vorbind, nu era tocmai o „descoperire”, ci o evidenţă comunicată de simţuri; şi nici „mică” nu era, întrucît efectul ei avea aceeaşi valoare ca orice dat al realităţii, constituind o percepţie completă, iar nu o halucinaţie.

Pe scurt, după ce plătise o grămadă de bani din economiile sale pentru a-şi procura Opera Omnia a lui Robert Fludd, domnul Salentyn prinsese obiceiul de a studia, seara, o foaie întreagă din cartea Microcosmos. De obicei lăsa volumul deschis pe masă, apoi se ducea, istovit, la culcare. A doua zi – şi aceasta cu o regularitate înfricoşătoare –, pagina citită cu o seară înainte rezulta lipsă, anume smulsă de o mînă nu tocmai sigură.

Constatînd recurenţa acestui fenomen, domnul Salentyn se îngrijoră. Îşi cumpără un seif (care-l costă doar ceva mai puţin decît opera lui Fludd) în care depozită cartea cu grijă înaintea culcării. Asta nu folosi la nimic: a doua zi dimineaţă, cînd domnul Salentyn deschise seiful tremurînd de nerăbdare, pagina studiată în seara precedentă lipsea.

Cu amărăciune, bătrînul amator ocultist renunţă la lectura lui Fludd, ocupîndu-se de cărţi mai ieftine – în speţă, găsi informaţii în legătură cu dispariţiile misterioase de obiecte despre care referea cărţulia unui oarecare Grubb, intitulată Die Telekynese, primită cadou de la anticarul de unde achiziţionase cartea lui Fludd. Die Telekynese, despre care nici Salentyn, nici anticarul nu ştiau că este un unicat, tipărit în tipografia proprie din Odessa a ocultistului rus Grubb, în anul 1911, şi ca atare mai valoros decît Opera Omnia a lui Fludd, avea să fie sustras în condiţii la fel de misterioase din biblioteca domnui Salentyn. Trebuie spus că volumele din Fludd cumpărate de Salentyn aparţinuseră aceluiaşi Grubb şi purtau, lîngă numele său caligrafiat cu caractere latine pe prima pagină, inscripţia Shalom, în caractere ebraice.

În cartea Die Telekynese, Grubb pretindea că mişcările la distanţă nu sînt produse de forţa mentală, ci de diverse existenţe – oameni sau spirite invizibile – cu care operatorul intră în contact. Acelaşi Grubb, deşi afirma că e posibil să comunici cu spirite, considera că această operaţie e excesiv de dificilă, uneori chiar riscantă. De aceea recomanda operatorului să se folosească numai şi numai de oameni. Lectura lui Grubb nu i se păru domnului Salentyn deosebit de edificatoare. Ceea ce-i trezi curiozitatea fu mai ales un apendice conţinînd un lung extras din cartea a IV-a a Steganografiei abatelui Trithemius. (Dacă Salentyn ar fi fost mai pregătit, ar fi ştiut, sigur, că această carte fusese pierdută, probabil sustrasă de însuşi Trithemius din manuscrisul pus în circulaţie. Abatele făcuse totuşi imprudenţa să-i menţioneze existenţa într-o scrisoare către fratele carmelitan Bostius, publicată de Wilhelm Heydel. La inventarierea bibliotecii lui Salentyn, făcută de nepoata lui după atacul de apoplexie care puse capăt, în mod prematur şi tragic, vieţii ocultistului nostru, n-a mai fost, bineînţeles, nici urmă din cartea lui Grubb. Deşi amator, Salentyn ar fi putut să se considere fericit dacă ar fi ştiut că avusese în mînă un unicat conţinînd extrase dintr-o operă dispărută sau, după unii, inexistentă.)

A doua zi după încetarea citirii lui Fludd, domnul Salentyn constată cu plăcere şi melancolie că nici o pagină nu mai fusese smulsă din volum. Plăcerea se explică uşor, ca şi melancolia, de altfel: geograful pensionar îşi spunea că nu mai are nici o şansă de a-l citi integral pe Fludd, întrucît oridecîteori s-ar fi reapucat de lectură, paginile ar fi dispărut ineluctabil. Pe de o parte, bătrînul voia să citească; pe de cealaltă, dorea grozav să-şi păstreze cartea, pe care dăduse o grămadă de bani.

Şansa îi surîse domnului Salentyn în persoana unei nepoate de soră, care an de an se înfiinţa ca să-l roage să-i pună la dispoziţie o cameră din locuinţa lui mult prea mare, şi an de an era refuzată. Fata, pe nume Ria, fără a fi proastă, avusese nevoie de cinci ani pentru a ajunge în anul III la medicină. Or, domnul Salentyn ştia pertinamente că motivul acestei întîrzieri nu era atît lenea, cît obiceiul nesuferit de a-şi aduce bărbaţi în casă. Anul acesta o primi pe fată cu mai multă îngăduinţă ca de obicei, gîndindu-se că o prezenţă alături de el l-ar putea ajuta să lămurească misterul paginilor smulse din ediţia princeps a operelor lui Fludd. „Consimt”, îi spuse el, „dar numai dacă nu-ţi aduci bărbaţi în casă”. Fata, în schimb, fu intransigentă: „Atunci vrei să mă duc eu la ei, unchiule? Gîndeşte-te ce-mi ceri!”

În cele din urmă, ajunseră la o înţelegere. Ria se obliga cu sfinţenie să-şi introducă musafirii pe scara de serviciu şi să fie atentă la orice zgomot din salonul cu seiful conţinînd opera lui Fludd. Pentru asta, unchiul îi puse la dispoziţie un aparat din cele cu care se supraveghează de la distanţă bebeluşii.

În noaptea aceea, după ce citi o pagină din Fludd şi crezu că nu pricepe nimic, dar pricepu chiar mai puţin decît credea, bătrînul Salentyn se chinui multă vreme pînă să adoarmă. Mintea lui era ca un haos în care vîjîiau frînturi de vorbe, ca pe vremurile demult apuse în care, tînăr student, dădea examene de geografie. Retrăia simptomul neplăcut de atunci, cu deosebire că prin spaţiul lăuntric al capului său nu zbîrnîiau stranii denumiri ca Skagerak şi Kategat, ci nume ca Fludd şi Grubb, crîmpeie de telekineză Utriusque cosmi historia o panteră roz (reminiscenţă din discuţiile cu Ria probabil), pagini smulse dintr-un tom care părea să fie, ba chiar era Opus magnum al lui însuşi, al domnului Salentyn, din care o mînă neîndurătoare rupsese pînă acum trei sferturi din file ca şi cum ar fi fost o carte veche de telefon, bună doar să aprinzi focul cu ea, cînd de fapt era vorba de însăşi existenţa, de ce avea el mai bun, din care mai flutura acum, lîngă coperta interioară, doar o ultimă pagină, aceea pe care se înscrie numele tipografului şi data ieşirii din tipar, o cruce...

* * *

În camera de serviciu, Ria tocmai îi povestea colegului ei Ab, din anul cinci de medicină, care venise să bea o cafea la ea, despre ciudăţeniile unchiului Salentyn. Cînd ajunse la istoria cu paginile rupte, nu se putu împiedica să nu izbucnească în rîs. Noaptea se anunţa excitantă pentru amîndoi, mai ales că erau total de acord asupra unui punct, pe care Ab îl enunţă lapidar şi magistral: „Pun rămăşag”, spuse el, „că unchiul tău e somnambul. Se scoală, rupe singur pagina...” „Dar ce face cu ea? Nici nu o aruncă la coş, nici n-o arde, fiindcă s-ar găsi resturi...” „Ai răbdare”, reluă Ab. „Rupe singur pagina, dar n-o aruncă la coş, nici n-o arde, ci o face cocoloş şi o aruncă la toaletă, apoi trage apa, şi nu mai rămîne nici o probă materială a faptului, cum ar fi pagina însăşi, ori resturi, ori cenuşă.”

În jurul orei două auziră într-adevăr zgomote. Ţinîndu-şi rîsul, tinerii coborîră scara şi ajunseră în camera de zi taman pentru a surprinde fantoma scheletică a unchiului Salentyn plutind parcă prin semiîntuneric, îmbrăcat într-o cămaşă albă de modă veche şi purtînd un fes alb cu ciucure. Cu totul indiferent la prezenţa celor doi, bătrînul se îndreptă clătinîndu-se spre seif, compuse cu ceva şovăieli cifrul, deschise uşiţa, extrase Microcosmos al lui Robert Fludd, îi desfăcu lent coperţile, apoi smulse cu mîna tremurîndă o pagină.

Ria şi Ab ar fi dorit să-l trezească din somnambulism înainte de împlinirea regretabilului act, dar nu îndrăzniră să intervină. Plecaţi de sus, din cameră, într-o excelentă dispoziţie, îşi schimbaseră starea de spirit în prezenţa mişcărilor de automat ale unchiului fantomatic, lunecînd prin camera luminată de lămpile din stradă. Părea un mecanism imperfect animat, asupra căruia se concentrau presimţiri atît de neplăcute, încît ideile celor doi realişti studenţi în medicină se tulburaseră iremediabil. După cum îşi mărturisiră mai tîrziu, atunci amîndoi îşi creaseră un alibi din gîndul că, oricum, era interesant de urmărit pînă la sfîrşit ce va face bătrînul cu foaia smulsă. „Se duce la toaletă”, şopti Ab convins şi, într-adevăr, bătrînul păru să-i dea dreptate, căci se îndreptă, cu aceiaşi paşi tîrşîiţi de robot, spre intrare, unde se afla şi toaleta. Salentyn nu se opri însă la uşa lavaboului ci merse mai departe, pînă la uşa mare de la intrare, prin sticla mată a căreia cei doi putură să zărească o umbră uriaşă. Bătrînul trase zăvoarele.

Ploua mărunt. În capul scărilor se afla silueta neagră a cuiva, nicidecum atît de ameninţătoare ca umbra de pe uşă, efect optic creat de apropierea becului din stradă. Purta o pălărie neagră cu boruri largi, demodată, care-i masca întru totul faţa. Dădu să înainteze către bătrînul care-i întindea automat foaia, cînd Ab îşi învinse surprinderea şi teama, manifestîndu-se printr-o exclamaţie şi ieşind, hotărît, în faţă.

O clipă, şi omul de afară şi bătrînul înţepeniră. Apoi Salentyn scăpă foaia, scoase un ţipăt ascuţit şi căzu la pămînt. În vreme ce mediciniştii constatau cu ineluctabilă competenţă profesională că unchiul Riei era mort, necunoscutul din ploaie dispăru fără urmă.

Ria recuperă foaia, udă leoarcă, din care se desprinse un colţ. În tulburarea momentului, îi dădu prin gînd s-o usuce pe calorifer, dar acesta era rece. Nefericit, Ab se întreba cu voce tare ce să facă cu cadavrul. Prezenţa misterioasă a unui necunoscut, precum şi locul unde moartea survenise, cereau poate înştiinţarea poliţiei. Pe de altă parte, Salentyn murise, fără îndoială, de apoplexie, ceea ce, la un om de vîrsta lui, era natural, ba chiar probabil – dacă nu chiar necesar. Lia pusese o tablă pe aragaz şi, deasupra ei, foaia udă. „Cred”, propuse Ab după un răgaz de reflecţie, „că cel mai nimerit ar fi ca unchiul răposat să fie găsit mîine dimineaţă, şi anume în patul lui, nu la uşa de intrare, unde n-avea ce naiba să caute (dacă s-ar fi simţit rău, n-ar fi fost normal să te caute pe tine, adică pe noi?). Seiful trebuie închis, cu grijă să nu ştergem amprentele lui, pentru eventualitatea foarte îndepărtată că, totuşi, va apărea poliţia. Atunci, sugerez următoarele...”

Pe foaia care se coşcovea de căldură, o scriitură stranie, în cerneală simpatică, se deosebi, lăţindu-se capricios printre şirurile tipărite. „Asta e-o curată enigmă”, observă Ria, care părea impresionată nu atît de moartea unchiului şi de greutăţile iscate de ea, cît de prezenţa bărbatului cu pălărie cît roata carului afară, în ploaie. „Să-l ducem în patul lui pînă nu se răceşte”, o grăbea Ab. Ria stinse focul. Exact printre literele tipărite, se desluşeau acum rînduri regulate în alfabet grecesc.

După ce l-au depus pe unchi în pat, ştergînd orice urmă a prezenţei lor în odaie, tinerii s-au retras din nou în cămăruţa de sus. Obosit, Ab studie o vreme foaia. „Mîine am să încerc să-l găsesc pe Cor, care acum e student la clasice. El ne va spune precis despre ce e vorba.”

* * *

Studentul Cornelius Theophilus Magger n-a avut nici o dificultate să transcrie şi să traducă textul grecesc ascuns printre rîndurile paginii 36 din volumul I al scrierii Microcosmos de Robert Fludd, ediţia princeps, rău îngălbenită de apă şi foc, smulsă din carte şi cu colţul superior drept lipsă – ceea ce însă nu provocase descompletarea textului grecesc.

Acesta începea la sfîrşit de frază, cu un aorist păcătos care însemna mai mult sau mai puţin „plătiseră”. Restul era însă clar pînă aproape de sfîrşit, unde absenţa verbului lăsa în suspensie fraza.

Iată traducerea acelui text, efectuată cu migală de studentul Cornelius Th. Magger, laolaltă cu observaţiile sale filologice:

„...plătiseră. Ceea ce le impuse (sau: îi împinse, îi determină la) o mare atenţie şi rigoare (sau: reţinere, sobrietate) în alegerea ocaziilor în care aveau să se manifeste, pentru a nu fi greşit interpretaţi de către muritori. Dar, decepţionaţi în repetate rînduri de această rasă inconstantă (sau: incapabilă de perseverenţă, uşuratică), însărcinară pe unul dintre ai lor, numit Tozgrec, să părăsească templul şi să coboare în adîncul pămîntului, acolo unde vieţuiesc oameni şi femei. În acest scop, Togrec (una din aceste transcrieri e greşită: sau e cu z, sau fără z), cu obişnuita prudenţă a zeilor...” (Finis).

„Observaţii:

Textul e compus în stilul lui Platon. (Toate cuvintele se află în Platon şi nici unul nu-i este străin, decît, bineînţeles, numele propriu To[z]grec, pe care nu l-am auzit niciodată şi care nu figurează în nici un dicţionar al limbii greceşti şi nici în marea enciclopedie Larousse. E, desigur, un nume barbar). Este, recunosc, o compoziţie abilă, făcută de un bun filolog – după caractere şi prescurtări, aş zice de cineva care scria în greceşte acum vreo şaptezeci şi cinci-optzeci de ani şi nu învăţase greaca în Olanda. S-ar putea spune mai multe dacă s-ar şti cui a aparţinut volumul din care e ruptă pagina.

Oare intenţia scriitorului era de a compune un plagiat platonic, sau numai o operă în stilul lui Platon? Dacă e vorba de un pseudoepigraf, atunci nu poate fi decît completarea dialogului Critias.”

Profesorul Schultz de la Universitatea din Magdeburg, considerat cel mai mare filolog specialist în frîntura de dialog Critias, pe care o editase şi comentase în anul 196..., fiind distins cu premiul Păstorul Hermas pentru cea mai conştiincioasă ediţie clasică a anului, dădu următoarea opinie, consultat fiind cu privire la textul de mai sus:

„După caractere, pare a fi compus în Rusia pe la începutul secolului, fiindcă numai acolo exista obiceiul discutabil de a pune punctul pe iota, după cum ne informează lingvistul Marr într-o scriere de tinereţe. Cît priveşte stilul, e platonic. Ideea că este un pseudoepigraf conţinînd părţile pierdute din Critias e corectă. O frază e reprodusă aidoma de compilatorul Samizdat din Heraklea, care a trăit la Tomis în secolul al II-lea d.C., în opera sa De incolis aliarum terrarum: «Spune Platon în dialogul Critias că un zeu a coborît în adîncul pămîntului ca să-i întîlnească pe muritori» – Inc.al.terr. fr. B2c-d Kook. Numele Tozgrec e necunoscut.”

(Ulterior, sub direcţia profesorului Schultz din Magdeburg, studentul Cornelius Th. Magger şi-a trecut doctoratul cu o teză de 318 pagini despre „Fragmentul în stil platonician descoperit pe pagina 36 din volumul I al operei Microcosmos de Robert Fludd, editio princeps, care aparţinuse geografului Salentyn (decedat în anul 196...)”. Lucrarea, considerată excepţională, a fost publicată imediat de editorul Brill din Leiden. Bietul Salentyn, nu ştiuse că numai dintr-o singură pagină a operei lui Fludd ar fi putut deveni un filolog celebru!)

* * *

Întîmplările de mai sus, care l-au propulsat în lumea ştiinţei pe Cornelius Th. Magger, zis Cor, au avut urmări mai dezagreabile pentru relaţia dintre Ab şi Ria. După ce seiful unchiului decedat a fost deschis, în prezenţa notarului şi a mamei Riei, ca unică moştenitoare, iar lumea s-a convins că acest seif era complet gol, Ria a început să nutrească întristătoarea bănuială că unica persoană care putuse disimula cărţoiul din seif era Ab însuşi, avînd în vedere că tot el fusese cel care închisese seiful (împingîndu-l cu o batistă, ca să nu lase amprente). În zadar Ab a încercat să-i distrugă negrele bănuieli, invocînd argumentul – foarte solid, de altfel, dacă nu chiar peremptoriu – că volumul era atît de mare, încît n-ar fi avut unde să-l ascundă pînă la plecare. Şovăind puţin, Ria şi-a rectificat uşor ipoteza iniţială: Ab scosese cartea din seif şi o ascunsese undeva ca s-o sustragă ulterior din casă (într-adevăr, cînd urcaseră în cămăruţa de sus, istoviţi, după ce-l culcaseră pe unchiul ţeapăn în pat, Ab nu avea cărţoiul cu el; se şi dezbrăcase imediat, deci nu-l ascunsese nicăieri asupra persoanei sale, ceea ce ar fi şi fost imposibil). Ria a căutat în urmă, cu mare energie, în toate părţile, dar s-a izbit de următorul mister: din bibliotecă lipseau toate operele lui Fludd (ba chiar, putem spune noi, şi volumul preţios al lui Grubb, care-i fusese dat pe deasupra, pe degeaba – ce pleaşcă! – bietului Salentyn de către un anticar neghiob).

Tot cu această ocazie, numele de Tozgrec, care era deja cunoscut printre anticari (vezi capitolul I al acestei cărţi), a pătruns şi în lumea ştiinţifică, graţie osîrdiei filologilor Magger şi Schultz. E drept, a pătruns pe uşa din dos – şi a rămas indescifrabil unor oameni preocupaţi de chestiuni atît de înalte ca susnumiţii clasicişti. Folosind alte instrumente de informare decît cele de care dispuneau imediat, ei ar fi descoperit, de bună seamă, că numele Tozgrec nu era cu totul inedit. Dimpotrivă: cu trecerea anilor, acest nume, care pătrunsese mai întîi umil în cîte un ziar, într-o carte de istorie, într-o enciclopedie (dar nu în Larousse, încă), se răspîndi tot mai mult, devenind indiciul unei prezenţe obsesive în minţile şi inimile multor muritori – dovadă hotărîtoare că Tozgrec ştia ce înseamnă prudenţa divină şi se folosea de ea.

Capitolul IV
Uliţa Grecilor

În secolele al XVIII-lea şi al XIX-lea, Uliţa Grecilor din Odessa fusese ocupată de negustori greci, care însă se întorseseră la Patrida de îndată ce Grecia obţinuse independenţa (deşi, aşa cum se exprima cu ascuţime unul dintre puţinii rămaşi, ce aveau să facă atîţia negustori la Patrida? Aveau, desigur, să sărăcească împreună...). Uliţa Grecilor, odinioară de sine stătătoare, fusese înglobată în cartierul evreiesc, iar trăsătura ei distinctivă devenise coexistenţa paşnică între diverse minorităţi din Imperiul Rus: armeni, nemţi, români, cîţiva greci şi alţii, care trăiau în bună pace cu locuitorii evrei ai cartierului, se îndopau cu prăjituri la Yom Kippur şi Rosh Hashanah şi, la rîndul lor, tratau pe vecini cu Rosenkranz sau pască de Paştele ortodox. Exista o singură pricină de discordie între naţiuni, anume faptul că tinerii şi tinerele treceau mult prea uşor peste barierele de rasă şi limbă (după cum treceau cu regretabilă uşurinţă şi peste barierele fizice reprezentate de garduri, uşi şi ferestre), ba chiar, pe cît se pare, aveau o marcată preferinţă pentru promiscuitate, adică împerechere încrucişată.

Uliţa Grecilor, care în afara uniunilor promiscui şi morganatice mai cunoştea şi un alt fel de promiscuitate, aceea a mirosurilor (de postav, de la Schechter; de cerneală, de la Grubb; de brînză de burduf, de la Iordăchescu; de vopsea, de la Hayym; de varză acră, de la Ioanidis; de stătut, de la madam Clotilda, de profesiune ghicitoare şi altele; de curăţenie şi cremă de ghete de la Weber; de băcănie de la Rapaport; de carne şi sînge de la haham; de pantofi de la Kaplan, unde cei mai mari dintre cei paisprezece copii în viaţă începuseră să-şi întemeieze familii personale; de iută de la Frenkian; de pilitură de fier de la Momologos, în care se împleteau şuvoaie de sînge fierbinte de tătar, ungur şi rom; de şpan şi rumeguş de la tîmplarul Dver; de vin de la Koulíanou, grec din Trapezunt; de parfum de la bărbierul Avighian; de sfinţenie de la rabbi Leibovici; de capră, de la Chaimovitch, care ţinea capre; ca să nu mai adăugăm şi celelalte mirosuri de la familiile Cucu, Monomanian, Bercovici, Tebagi, Rups, Sidomovici, Hayym, Kapozz, Mashtotz, Popescu, Hayym, Marcovici şi celelalte ), Uliţa Grecilor, aşadar, deşi nu poseda, în anul de graţie 1900, felinare cu gaz, era luminată de un foc spiritual care nu se ştie bine de unde iradia: de la piosul rabbi Leibovici, de la minunaţii lui prieteni, croitorul Schechter şi hahamul Segal, sau de la toţi trei împreună? Destul să fie spus că unicul care nu se încadra perfect în aceste simţăminte înalte era tenebrosul tipograf Grubb, care însă, fiind un negustor priceput şi avînd casa cea mai frumoasă din Uliţa Grecilor, era un membru de vază al comunităţii; era căsătorit, încă de la 1899, cu blînda Rachel Hayym, una din cele patru fiice ale lui Iosif şi Mekor Hayym (familia Hayym care avea numai descendenţi de sex feminin, ca şi aceea a tîmplarului Dver). În urma acestei căsătorii, Grubb, care trebuise să umble prin ploaie în procesiune, se alesese cu o ftizie; o tratase cu succes la un sanatoriu în Elveţia, dar revenise de acolo cu o patimă scandaloasă în ochii bunului rabbi Leibovici: aceea a ocultismului. Prin aspectul său, trebuie să convenim, Grubb părea să fie destinat acestei păcătoase îndeletniciri: înalt, cu ochi negri sfredelitori, cu buze subţiri şi plecate în colţuri, cu mustăţi răsucite în sus, cu mîini imense şi pătrate care se mişcau cu încetineală şi precizie de automat, ar fi făcut cinste oricărui tratat de fizionomie la rubrica „Astrologul”, „Vrăjitorul” sau „Spînzuratul”, după caz.

În Elveţia, Grubb avusese o întîlnire decisivă, despre care nu pomenise nimănui nimic. La scurtă vreme după revenirea sa în Odessa, primi cu trenul un lădoi cu cărţi şi se instală să le citescă, lăsînd tot mai mult tipografia în grija cumnatei sale, Myriam Hayym, care fiind necăsătorită avea un surplus de timp şi de energie – cît despre Rachel, ea fusese hărăzită procreării şi născu, într-adevăr, aproape an de an cîte un prunc, oprindu-se în mod definitiv cînd ajunsese la al cincilea; acesta avea să piară de altfel în întîmplările tragice ale anului 1911. În afara pasiunii sale pentru citit, Grubb întreţinea o corespondenţă susţinută cu un personaj din Elveţia care, după spusele poştaşului, nu semna niciodată pe plic şi nu scria pe hîrtie parfumată, semn că ar fi fost mai degrabă de sex bărbătesc. Cît despre domnul Grubb, acesta îi scria la Poste Restante, Zürich, sub un număr, astfel încît identitatea personajului se încăpăţîna să rămînă ascunsă. (Pe patul de moarte, poştaşul – care, lucru rar pentru acele vremi, era o femeie, numită Hiram – ar fi afirmat că deschisese la abur unul din plicurile primite de Grubb, din simplă curiozitate, şi că nu înţelesese nimic din scrisoare, aceasta fiind în limba germană. Reţinuse doar numele semnatarului: Tozgrec. Deoarece s-au mai văzut confesiuni de muribunzi în care adevărul nu a fost respectat întocmai, trebuie să spunem că la moartea lui Hiram, în 1932, numele Tozgrec se făcuse deja de mult cunoscut, şi nu numai în Uliţa Grecilor, unde semănase discordie şi perplexitate).

Prin 1906-1907, în timpul iernii, domnul Grubb se apucase să compună nişte cărţulii – prin vara lui 1909, ele ajunseseră la numărul de şapte şi acolo se opriră – pe care le culegea el însuşi, cu grijă, petrecîndu-şi nopţile în tipografie. După cantitatea de hîrtie lipsă, Myriam ar fi putut jura că nu trăgea din ele mai mult de trei exemplare de lux, iar situaţia îi fu confirmată şi de tipograful Zibal, care executase coperţile; în afara titlurilor nemţeşti pe care nu şi le amintea bine, Zibal fu în măsură să comunice un amănunt tulburător: anul apariţiei cărţilor nu era marcat corect pe coperţile celor trei exemplare. În mod inexplicabil, Grubb voia să lase să se creadă că toate aceste broşuri ar fi ieşit din tiparniţa sa în anul 1911, ceea ce fu interpretat de rabbi Leibovici, după sinistrele evenimente ale acestui an 1911, nu ca o presimţire, ci ca o anticipare a unor acte în care, după credinţele multora, Grubb a fost amestecat pînă în gît. Din păcate, nimeni nu a putut să citească operele domnului Grubb, întrucît acesta ţinea un exemplar în casa de fier, un al doilea îl trimitea în Elveţia, iar un al treilea unei librării din New York (după cum s-a aflat ulterior, era unicul exemplar pus în vînzare în întreaga lume. La un moment dat, se pare că istoricul Henry Charles Lea din Pennsylvania ar fi dat comandă să le cumpere pe toate, dar scrisoarea ajunsese – ce coincidenţă nefastă! – tocmai în momentul în care un fel de pastor ieşea cu ele pe uşă, un individ îmbrăcat în negru, cu o pălărie cu boruri foarte largi. După ce citi scrisoarea domnului Lea, client vechi al său, librarul alergă în stradă ca să-l oprească pe individ, eventual să răscumpere cărţile. Îl văzu stînd de vorbă cu însuşi fostul secretar al domnului Lea, reverendul Burr. Politicos, librarul îşi expuse doleanţele, la care Burr observă că această comandă ajunge cu mare întîrziere, întrucît istoricul Lea murise cu un an înainte. Uitîndu-se la ştampila poştei avură cu toţii putinţa să observe că, într-adevăr, scrisoarea fusese expediată cu un an în urmă, lucru care se întîmplă uneori în toate ţările din lume din diverse cauze, cum ar fi nescrierea corectă a adresei, neglijenţa sau faptul că plicul rămîne prins în cutia poştală. Deoarece domnul Burr venea tocmai în librărie, proprietarul magazinului îl întrebă cine este străinul cu pălăria cu bor larg; reverendul se făcu că nu aude sau pur şi simplu nu auzi, el fiind cunoscut drept unul dintre surzii cei mai impenitenţi din lumea savantă a Statelor Unite.)

În toamna lui 1909, fenomene cu un caracter straniu pronunţat au început să se manifeste în Uliţa Grecilor, ca şi cum voinţa oamenilor ar fi fost alterată profund de o putere vrăjmaşă. Primul incident de care-şi amintiră locuitorii Uliţei a fost următorul: croitorul Schechter, om pios şi delicat, membru de vază al comunităţii şi reprezentant al acelei treimi compuse din el, hahamul Segal şi rabbi Leibovici, care menţinea atît de sus exigenţele spirituale ale întregului cartier, a fost acuzat de doamna Monomanian că i-ar fi înfipt într-adins un ac cu gămălie în carne, în timpul unei probe. Lucrul n-ar fi avut atîta importanţă, putîndu-se întîmpla oricărui croitor, oricît de respectabil, dacă, la remarca acră a doamnei Monomanian, croitorul Schechter n-ar fi sărit asupra ei cu foarfecele, ameninţînd-o c-o tunde la zero dacă nu-şi ţine gura. Din acest incident, reputaţia croitorului a ieşit adînc ştirbită şi toată lumea şi-ar fi retras comenzile de la el, de n-ar fi răspîndit hahamul Segal următoarea poveste în favoarea amicului său: nu era adevărat că Schechter sărise cu foarfecele la doamna Monomanian, ci doamna Monomanian îl provocase, dezbrăcîndu-se cu totul goală în faţa lui, iar bietul croitor, care era un om pios, îşi dusese mîinile la ochi (în mîna dreaptă avea, într-adevăr, un foarfece) şi-i strigase gîtuit c-o roagă să plece şi să nu-l ducă în ispită pe el, om integru, bărbat de familie şi strict păzitor al tradiţiei.

Opinia publică neştiind ce să creadă, şi-ar fi suspendat judecata dacă în ziua următoare nu s-ar fi petrecut un fapt scandalos, care înclina balanţa în favoarea doamnei Monomanian: croitorul Schechter şi hahamul Segal au fost văzuţi pe cînd beau vin la cîrciuma lui Popescu, de unde ieşiseră ţinîndu-se de mînă şi cîntînd şi se îndreptaseră spre casa domnişoarei Clotilda, persoană cu îndeletniciri dubioase. Consternat, rabbi Leibovici le ceruse a doua zi lămuriri, după care, declarîndu-se satisfăcut, liniştise opinia publică: nu era vorba decît de nişte exerciţii spirituale. Totuşi, oamenii găsiră acele exerciţii cam deplasate, aşa încît ipoteza doamnei Monomanian trecu pe planul întîi pînă în seara următoare – era o marţi sau o joi, întrucît domnul Grubb se întorsese de la poştă cu un plic sub braţ, iar hahamul plecase, întovărăşit de un haidamac, cu treburi la Kiev, cînd trecătorii întîrziaţi care se uitau din întîmplare la ferestrele casei Monomanian au putut s-o contemple pe matroană într-un splendid neglijeu. Acţiunile croitorului Schechter crescură brusc: bietul om, fusese victima acestei stricate, care, nesinchisindu-se de nimic, se arăta seminudă ca să sucească minţile bărbaţilor.

În ziua următoare – era o miercuri sau o vineri, întrucît domnul Grubb se dusese la poştă cu un plic sub braţ, iar hahamul se ţinuse de treabă de pe la ora cinci dimineaţa –, o delegaţie se înfiinţă la domnul Monomanian ca să-l roage să părăsească Uliţa, dar – stupoare! – membrii acestei delegaţii, din care nu lipsea rabbi Leibovici (croitorul Schechter se ţinuse sau fusese ţinut deoparte, nu se ştie), aflară de la servitoare că familia Monomanian plecase la băi cu trei zile în urmă, ceea ce însemna, în mod evident, că persoana în neglijeu nu putuse fi doamna Monomanian. Consternaţi, delegaţii s-au interesat dacă în casa aceea mai locuieşte cineva, dar servitoarea afirmă că numai ea, ceea ce, fireşte, era în defavoarea ei, întrucît, deşi ar fi jurat că fusese vorba de madam Monomanian, toţi deduseră pe loc că persoana care se exhibase nudă fusese servitoarea, afară de cazul că Monomanienii plecaseră în acea noapte, nevăzuţi, şi porunciseră servitoarei să spună că de fapt au plecat cu trei zile în urmă. Cum la băi se pleacă cu trenul, iar la tren se merge cu şareta, delegaţii s-au interesat la domnul Zibal, posesorul unei trăsuri, şi au aflat că familia Monomanian plecase la băi cu tot calabalîcul în urmă cu trei zile. Servitoarea căzu aşadar în dizgraţia opiniei publice, iar mai multe femei care, ca să-şi ascundă identitatea, îşi trecuseră un ciorap peste cap, se adunară seara, fără zgomot, în faţa casei Monomanian, în intenţia unanimă de a arunca cu pietre în geam, dacă şi numai dacă puturoasa de servitoare va mai încerca să sucească minţile trecătorilor. Or, aşa ceva nu se întîmplă, dar pe la miezul nopţii trăsura lui Zibal poposi în faţa casei şi din ea se dădu jos un magnific popă ortodox (sau nestorian) în odăjdii, care intră în casă fără să sune. După vreun ceas, popa ieşi, iar servitoarea îl petrecu pînă la gard şi-i pupă reverenţios mîna. Ca la comandă se ivi trăsura lui Zibal, îl absorbi pe popă şi peste o clipă lădoi, mîrţoagă, vizitiu şi personajul religios (arăta mai degrabă a mitropolit decît a simplu preot, observară femeile mascate cu ciorapi, şuşotind între ele) au fost cu toţii înghiţiţi de noapte, iar femeile, după ce mai adăstară o vreme, se risipiră care încotro, trăgîndu-şi ciorapii de pe cap. În zadar încercă bietul rabbi Leibovici, a doua zi, să explice că vizita înaltului prelat nu avea neapărat o semnificaţie licenţioasă. Femeile deghizate se adunară şi în seara următoare, formînd un zid neclintit în faţa casei Monomanian, cu gîndul să-i dea servitoarei ticăloase o pedeapsă exemplară dacă o vor prinde în flagrant delict de exhibiţionism ori de fornicaţiune cu popi ortodocşi (sau nestorieni? Chestiunea a rămas nelămurită). (Cît despre Zibal, acesta aduse la cunoştinţă că-l luase pe înaltul personaj de la un hotel din centru şi i se poruncise să-l aştepte din nou în faţa casei, peste exact un ceas.)

Într-un anume sens, aşteptările femeilor s-au văzut nu împlinite, ci mult depăşite de evenimentele care au urmat. Ele – erau vreo zece-cincisprezece – avură următoarea halucinaţie colectivă (au fost nevoite să admită această explicaţie, pe care le-o dădu rabbi Leibovici; desigur, din cartea Die Halluzinazionen a lui Grubb ar fi putut afla mai multe despre această întîmplare): pe la miezul nopţii, ferestrele casei Monomanian se luminară feeric şi, prin ele, privitoarele înmărmurite putură desluşi o baie care semăna aidoma cu aceea din reproducerea Ester în baie după Rembrandt, pe care o puteau contempla zi de zi clienţii frizerului Avighian – aceasta din urmă fiind însă împodobită cu multă murdărie de muscă, ceea ce nu era cazul cu halucinaţia din casa Monomanian.

Spectatorii uluiţi se aşteptau s-o vadă apărînd fie pe Ester însăşi, fie pe madam Monomanian (care avea reputaţie de indecentă), fie pe servitoarea ei (care primea noaptea popi în odăjdii). Ei bine, care nu le fu mirarea cînd îl zăriră înaintînd printre arcade pe sărmanul croitor Schechter, în costumul lui Adam, purtînd cu el un săpun rotund de culoare roz care, la primul contact cu apa, îi lunecă din mîini pierzîndu-se în baie. Croitorul Schechter porni în căutarea lui, alunecă, se zbătu, răcni, apoi se prăvăli cu totul în piscină, lăsînd după el doar un gîlgîit, urmat de întunericul cel mai deplin.

Alarmaţi şi scandalizaţi, spectatorii îşi scoaseră ciorapii de pe cap (se dovedi astfel că nu toţi erau femei) şi alergară la croitor acasă. Acesta tocmai se sculase din somn în urma unui teribil coşmar şi, în mod evident, înnebunise: ochii injectaţi îi ieşeau din orbite, barba şi părul rar erau în culmea oripilaţiei (cuvîntul însemnînd, de fapt, ridicarea vîlvoi a pilozităţilor naturale), iar sărmanul croitor răcnea intermitent, rotindu-şi braţele. A doua zi fu transportat la balamuc, sub supravegherea neconsolatului rabbi Leibovici. Cînd trăsura trecu prin dreptul casei lui Grubb, urletele şi zbaterile croitorului ajunseră la paroxism; apoi se linişti, intrînd într-o apatie care avea să-l însoţească pînă la moartea prematură, survenită în urma unei comoţii cerebrale, anul 1911, la Idele lui martie (ca şi marele Cezar!).

Capitolul V
O convorbire între domnul Grubb şi rabbi Leibovici

Boala prietenului său Schechter, precum şi întîmplările neverosimile din Uliţa Grecilor, în acel an 1909, l-au făcut pe rabbi Leibovici să mediteze cîteva zile şi cîteva nopţi neîntrerupt, la lumina candelabrului cu cinci braţe.

Abia ieşit din meditaţie, rabbi se precipită afară din casă, dar, uitînd că e complet nemîncat şi istovit, se împiedică de un bolovan şi se întinse cît era de lung, spre hazul copiilor de goim care se fugăreau pe stradă. Rabbi Leibovici nu-şi pierdu cumpătul; îi dojeni cu degetul, apoi se ridică, se întoarse în casă şi consumă o supă, după care simţindu-se mai întremat se îndreptă către locuinţa lui Grubb, decis să discute cu el anumite chestiuni fundamentale de etică profesională. (Unii spun că, în drum spre Grubb, rabbi Leibovici ar fi fost atacat de fiare sălbatice, ar fi fost lovit de grindină şi ademenit de domnişoara Clotilda, care se şi parfumase pentru ocazie. Alţii afirmă că nu era domnişoara Clotilda, care seamănă cu un sac de cartofi – de mazăre uscată, după părerea poştăriţei Hiram –, ci o caucaziancă din cartierul Moldovanka, rătăcită pe aici după o escapadă cu nişte marinari beţi. Rabbi Leibovici şi-a adus, într-adevăr, aminte că cineva l-a întrebat de drum – bărbat, femeie, n-ar putea spune – şi că i-a ieşit înainte un ţap scăpat de la domnul Chaimovici.)

Grubb nu l-a lăsat pe rabbi Leibovici să aştepte, ci l-a poftit în casă şi l-a servit cu o dulceaţă pe care acesta, nedorind să pară amical şi supus, a refuzat-o, apoi, pentru a destinde totuşi atmosfera, a acceptat-o şi n-a mîncat-o.

Rabbi Leibovici îşi deschise alocuţiunea printr-o pildă:

— Să zicem, domnule Grubb, că bietul croitor Schechter ar fi profitat de meseria lui şi s-ar fi uitat mai aşa – mă înţelegeţi? – la damele care veneau să-ncerce o rochie sau altceva – mă înţelegeţi? Ar fi fost el un meseriaş bun sau prost?

Domnul Grubb nu ştia unde ţinteşte rabbi, de aceea se eschivă, însă, bătut îndelung la cap, zise în cele din urmă:

— Era bun dacă era bun şi era prost dacă era prost, asta n-avea de-a face cu ocheadele lui pentru dame!

— Ha-ha-ha!, rîse machiavelic rabbi Leibovici, nu-i aşa, nu-i aşa! Orice meseriaş are o etică profesională, mă înţelegeţi? Să zicem că nepotul meu de soră, care e doctor, face un matrapazlîc şi profită de un bolnav, îi cere mai mult decît face, îl duce cu fofîrlica, îi prescrie medicamente false sau profită altfel de el, folosindu-se de profesiunea lui. Mă urmăriţi? Ei bine, este el un meseriaş bun, sau nu?

— N-are legătură, zise Grubb din ce în ce mai impacientat, asta e o chestie de cinste, nu de pricepere.

— Păi eu ce zic?, reluă imperturbabil rabbi. Eu ce zic? Un meseriaş bun e un meseriaş cinstit, iar unul rău este necinstit. Fiecare profesiune are etica ei, şi dacă unul dintre noi are o putere asupra altora, el nu trebuie s-o folosească în mod iresponsabil.

— La ce vă referiţi? întrebă sumbru Grubb.

— La nimic, la nimic, se repezi rabbi, am zis numai aşa, în general, fără gînduri precise. De exemplu, cîte lucruri ciudate nu se întîmplă pe uliţa noastră, domnule Grubb, nu-i aşa? Chiar aici, sub nasul nostru, lucruri care presupun existenţa unei persoane sau a unei puteri care se ocupă cu lucruri necurate şi-şi bate joc de alţii. Cît e vorba de împuns cu acul fundul unei muieri de goi, mai treacă-meargă, dar cînd un om nevinovat şi pios ca bietul Schechter devine o victimă nenorocită a acestui joc, lăsînd în urma lui şase guri flămînde, atunci e de datoria mea să mă îngrijesc să nu se mai repete.

Abia atunci rabbi Leibovici îşi dădu seama că o luase pe un drum greşit şi că domnul Grubb era intratabil. De aceea tăcu din gură şi aşteptă să se întîmple o minune. Cum minunea nu se întîmplă, se ridică să plece, dar o privire a domnului Grubb îl pironi din nou pe scaun.

— Leibovici – spuse Grubb fără nici o deferenţă faţă de şeful comunităţii religioase din Uliţa Grecilor –, ce vii să-mi împui capul cu chestiuni de etică profesională? Ce, eşti nebun? Vezi mai bine pe unde mergi, să nu-ţi spargi capul de caldarîm. (De unde o fi ştiut Grubb păţania lui rabbi? O fi avut un binoclu? Dar oare putea vedea cu binoclul după colţ?) Nu există altă etică decît etica forţei, dragă Leibovici. Or, te avertizez confidenţial – iar dacă nu-ţi ţii gura, cu atît mai rău pentru tine – că se vor întîmpla lucruri mari, la care un Schechter în plus sau în minus n-are cum s-ajute poporul ales.

Leibovici deveni mai politicos.

— Desigur, desigur, dar dacă e vorba de poporul ales, atunci de ce nu un goi în locul lui Schechter? Că doar sînt destui?

— Schechter a fost un accident, spuse Grubb, brusc domolit. Regret profund, şi-ţi datorez o explicaţie. Vino cu mine.

* * *

Iată ce-i povesti rabbi Leibovici pe patul de moarte poştăriţei Hiram, unica supravieţuitoare a vechii comunităţi şi unica sa consolare în exil:

— Zicînd acestea, Grubb m-a dus pe o scară şi apoi pe un fel de punte de fier către clădirea alăturată, unde se afla tipografia (cea mai mare din Odessa). Am coborît vreo patru sau cinci rînduri de trepte pînă într-o pivniţă, unde am pătruns printr-o uşă de fier închisă cu un lacăt mare cît o farfurie şi gros cît un baros.

În timp ce deschidea lacătul cu ajutorul a trei chei scoase dintr-o legătură, Grubb s-a întors spre mine zbîrlindu-şi sprîncenele, ceea ce îi dădea un aer ameninţător, şi mi-a pus această întrebare nebunească: „Leibovici, dumneata iubeşti oamenii?”. (Poştăriţei Hiram îi dădură lacrimile: cum putea pune cineva o astfel de întrebare lui rabbi Leibovici, care era un sfînt?) La care eu am răspuns: „Asta e datoria mea profesională, domnule Grubb” şi n-am mai adăugat nimic, deşi ar fi fost multe de adăugat. (Hiram aprobă cu multă convingere, dar spre părerea ei de rău rabbi nu-i satisfăcu curiozitatea: ce-o mai fi fost de adăugat?)

Cum spuneam, am intrat într-o pivniţă mare cît o piaţă, plină de cărţi jur-împrejur şi cu o masă în mijloc, şi ea plină de cărţi. Altfel – nimic monstruos, nici un fel de aparate, borcane, mîini de mort, tigve rînjite (afară de una pe masă, era să uit), lilieci, cazane şi alte instrumente vrăjitoreşti. A, într-o parte era totuşi un fel de farmacie, foarte ordonată, mă rog, jos pălăria, se vede că domnul Grubb avea bani să-şi plătească femeie de serviciu. M-a invitat să iau loc într-un jilţ de piele şi mi-a oferit o ţigară de foi, pe care am refuzat-o politicos, apoi a început să mă descoase:„Leibovici, ştii de ce te-am adus aici?” Am precizat că ţelul său îmi era complet necunoscut, dar n-am uitat să adaug, în schimb, că ştiu de ce am venit eu la el, ca nu cumva să schimbe vorba. „Am vrut să-ţi arăt cît de simplu este centrul lumii. Centrul de forţă al lumii.” Înţelegeam ceva, dar i-am spus că nu, ca să aflu mai multe. Mai tîrziu mi-am dat seama că nu pricepusem nimic. (Hiram protestă mut.) „Centrul lumii se află pretutindeni”, i-am zis eu, la care Grubb, cu impertinenţă, a izbucnit în rîs. „Să lăsăm fleacurile”, a spus înecîndu-se de bună dispoziţie, „ştii că ai haz? Adică, vrei să spui, centrul lumii e şi în dumneata, şi în tîmpitul de Schechter, şi în madam Monomanian, şi în ofiţerii ăia de anul trecut care au venit cu pogromul?” Cînd mi-am amintit de această întîmplare, am început într-adevăr să înţeleg ceva din ţelurile sumbre ale lui Grubb, desigur, o foarte mică parte. Mai ştii, iubită şi credincioasă fiică Hiram, cînd au venit cazacii beţi în Uliţa Grecilor, trăgînd cu pistoalele în aer şi veselindu-se? S-a întîmplat că fata mai mare a lui Schechter se dusese să împrumute o bucată de săpun de la Koulíanou – era o bucată mare de săpun roz, îţi aminteşti? Ei bine, cazacii au încolţit-o drept în faţa casei tatălui ei, au întins-o în drum, iar bunul şi blîndul Schechter privea pe geam, zguduit de plîns. Cum s-a terminat totul? În mod curios, ţinînd seama de felul cum începuse. A venit chiar atunci o patrulă a lor, şi cazacii au luat-o la goană, iar fata lui Schechter s-a ridicat din pulbere, şi-a scuturat pulpele ameninţate, a ridicat săpunul care se pierduse într-o baltă şi a intrat în casă. Şi ce crezi că au scris ziarele a doua zi? (Hiram era la curent, dar tăcu mîlc, ştiind că nimic nu-l supără mai mult pe rabbi Leibovici decît întreruperile.) Ei bine, au scris că cinci cazaci beţi s-au dus la mare, aşa, cu cai cu tot, şi s-au înecat. Ciudat, nu? Ei, amintindu-mi de toate astea, am început să-l înţeleg oarecum – nu să-l aprob, ci să-l înţeleg oarecum – pe Grubb. Nu ştiu dacă mă urmăreşti, dar nici n-aş vrea, aşa deodată, să dezvălui tot misterul. Mă întrebam atunci ce fusese cu madam Monomanian, ce amestec avea ea în chestiile astea? Şi mi-am adus aminte, dragă Hiram, că dumneata însăţi mi-ai povestit cum madam Monomanian, aflînd de întîmplarea Rebecăi Schechter, a exclamat „Ce dezgustător!”, tocmai în momentul cînd i se relata cum fata şi-a scuturat pulpele virginale de praf. Oare ce-o fi vrut să spună? Oricum, dacă mă înţelegi, a avut parte de ceea ce francezul numeşte le bénéfice du doute şi nu i s-a dat decît ce merita: la cîteva zile după întîmplările cunoscute, famila Monomanian, cu servitoare cu tot, a părăsit Uliţa Grecilor. (Hiram ar fi vrut să-i spună că, după opinia ei, cei cinci cazaci înecaţi nu coincideau cu cei trei ofiţeri care încercaseră s-o violeze pe fata lui Schechter, iar familia Monomanian plecase abia în 1910, cînd Aram, fiul lor mai mare, contractase un mariaj avantajos în Sankt Petersburg, cu fiica negustorului de grîne Avarian, acela care-l cunoştea personal pe Ţarul Nicolae. Dar, mişcată de încrederea neştirbită a lui rabbi Leibovici în providenţă şi în forţele lui Grubb, nu spuse nimic, ca să nu-l tulbure.)

Dar să ne întoarcem la oile noastre, nu-i aşa, Hillel, pardon, Hiram? Înaintea mea, Grubb, care dispunea de puteri oculte, apărea ca un fel de răzbunător – imagine ce mi-a fost întărită de el însuşi în minutele următoare. „Mi-ai citit cărţile?”, m-a întrebat, iar cînd i-am mărturisit că nu, a rîs scurt, apoi a tras la o parte un tablou mare, reprezentînd ceva ca un nor spărgîndu-se de o stîncă şi din stîncă ieşind un fel de arătare slabă, goală, cu un căţel – era de fapt o vrăjitoare în furtună, sau aşa ceva, dar după cum ştii, toată această pictură figurativă e scandaloasă. Îndărătul tabloului se afla o casă de fier cu cifru, din care Grubb a scos cîteva broşuri – cărţile sale. Ei bine, ştii ce nume aveau? (Hiram văzuse cărţuliile, dar nu le ţinea minte titlurile.) Die Halluzinationen, Geistliche Wissenschaft, Die Telekynese, Erscheinungen, Die seelischen Kraften, Was ist das Böse?, şi ultima: Tozgrec. Eine einzige Zukunft für die Menschheit.

„Aveţi de gînd să mi le împrumutaţi ca să le citesc?” am întrebat eu politicos. „Nicidecum”, răspunse Grubb înveselit, „nicidecum... Tot ce voiam să spun este că, în aceste şapte cărţi, sînt cuprinse cîteva din învăţăturile celui mai mare spirit din toate timpurile, al cărui nume nu-l pot rosti faţă de profani” (era vorba, cum ai înţeles, dragă şi credincioasă Hillel, pardon, Hiram, despre acel necunoscut numit Tozgrec). „Voi încerca numai să-ţi spun pe scurt despre ce este vorba: despre putere asupra oamenilor. Pentru a avea putere asupra lor, trebuie să le influenţezi inconştientul – nu ştiu dacă ştii ce este asta, dar vei înţelege imediat –, trebuie să exerciţi asupra lor un control psihic, cu scopul de a provoca în ei reacţiile scontate. Ştiinţa adevărată a magiei pune în mişcare cauze psihice, lucrează asupra indivizilor şi obţine de la ei efectele fizice dorite. Îţi dau un exemplu foarte banal: să zicem că ai plecat în vacanţă şi ai uitat o fereastră larg deschisă. Plouă, îţi aminteşti de ea şi vrei s-o închizi. Ei bine, ce minunat ar fi s-o poţi închide aşa deodată, prin puterea gîndului! Dar asta nu se poate. De aceea trebuie să te foloseşti de fiinţe existente, şi cel mai uşor este să te foloseşti de oameni. Transmiţi atunci într-un anume fel prietenului căruia i-ai lăsat o cheie să intre la tine în casă şi să închidă fereastra. Dar cum poţi face aşa ceva? Ei bine, cu ajutorul unei halucinaţii sau al unei viziuni, pe care el n-o percepe conştient, dar care lucrează în corpul său subtil, producînd efectul dorit”. „Şi cum se obţin aceste viziuni?” l-am întrebat eu. „Ei, tocmai asta-i problema. Se obţin prin ştiinţa spirituală, care, în felul acesta, asigură posesorului ei controlul asupra celorlalţi oameni, prin intermediul cărora poate face orice doreşte.” „Asta e pură magie”, i-am spus eu. „Nu că aş avea ceva împotriva ei – ce, Moise proorocul n-a practicat-o ca să scoată poporul ales din robia Egiptului? Şi totuşi, ţi-aş pune cîteva întrebări: dacă poţi face orice, cum de mai eşti aici, în Uliţa Grecilor? Cam aşa erau întrebate şi vrăjitoarele: dacă eşti în stare de atîtea minuni, de ce nu eşti puternică şi bogată?” „Eu sînt puternic şi bogat, zise Grubb, şi aş putea pleca oricînd din Uliţa Grecilor. Dar mediul de aici îmi convine, din pricini pe care nu ţin să ţi le comunic. Totuşi, dacă crezi că pot face orice, te înşeli; numai marele şi veneratul meu maestru e capabil de aşa ceva. Din păcate, mie îmi trebuie mult timp şi multă energie pentru cele mai banale lucruri – cum ar fi, de pildă, halucinaţia colectivă Schechter în baie. Uite puţin cum stau lucrurile: dacă ar fi, de exemplu, să fur bani dintr-o bancă, mi-ar trebui ani şi ani de pregătire ca să influenţez în modul dorit persoanele responsabile de acea bancă. Îmi e însă infinit mai simplu să aleg cîţiva derbedei, să le sugerez gîndul de a sparge banca, să le dau informaţii, să-i ajut – tot cu informaţii, se-nţelege – în cursul acţiunii, să provoc după spargere o ceartă din care învinge unul şi să-l elimin apoi şi pe acela. O asemenea operaţie nu cere un efort prea mare, chiar mie îmi stă în putere s-o organizez. Ei, tot secretul stă în a alege persoanele potrivite – e foarte greu, dacă nu imposibil, să influenţezi pe un director de bancă să-ţi deschidă seifurile; e foarte uşor, merge de la sine chiar, să împingi pe un borfaş să spargă o bancă.” „Dar nu cumva, i-am zis eu, iubită şi credincioasă Lia, pardon, Hiram, nu cumva, zic, este asta o alegorie politică?” „Asta o s-o simţi pe pielea ta, o să vezi singur ce este – sau, de fapt, o să vezi şi n-o să pricepi o iotă. Doar nu crezi că am să-ţi arăt secretele artei? Şi încă ceva, mai spuse Grubb, să ştii că e mult mai uşor să produci efecte dorite în oameni care-ţi sînt apropiaţi – fizic vorbind, desigur –, aşa cum îmi eşti dumneata acum.”

Cu asta, convorbirea s-a sfîrşit, dar ticălosul de Grubb a vrut să-mi facă o demonstraţie a puterii sale, aşa încît calvarul meu abia începea. Închipuieşte-ţi, dragă Sara, pardon, Hiram, închipuieşte-ţi că în mintea mea nu mai există nici o amintire din următoarele ore. Destul să spun că m-am trezit, uşor mahmur dar nu bolnav, ba chiar simţindu-mă bine trupeşte, cînd mijea de zori. Dar crezi că eram singur, credincioasa mea Roboam? Ei nu, te înşeli: alături de mine, în pat, sforăia o putoare sulemenită din cele care umblă cu zecile prin Moldovanka, două la rublă, mă-nţelegi, pentru uzul permanent al vajnicului marinar rus. Am sărit din pat plin de groază şi m-am uitat pe geam: unde crezi că eram? Eram în Moldovanka, tocmai în Moldovanka, unde marinarul rus, care e un antisemit vestit, miroase orice picior de evreu, darmite de rabin cu barbă şi pălărie tare? Am dus instinctiv mîna la faţă: nici picior, pardon, nici urmă de barbă! Era acolo o oglindă ca vai de capul ei: m-am uitat în ea, şi ce crezi c-am văzut? Nici urmă de rabbi Leibovici! Eram un marinar rus blond, cîrlionţat, cu tatuaje pe braţele ca nişte butuci, iar uniforma mea zăcea risipită prin jurul patului unde dormea putoarea aceea care, în lumina leşioasă a dimineţii, se preciza din ce în ce mai bine şi, trebuie să recunosc, nu era chiar urîtă: să fi fost chinezoaică, sau aşa ceva. Volodea, a gemut ea prin somn, în timp ce eu mă grăbeam să-mi caut piesele uniformei şi s-o şterg glonţ pe uşă. Pentru că eu, dragă Roboam, deşi nu eram rabbi Leibovici pe dinafară, eram totuşi, fără putinţă de tăgadă, rabbi Leibovici pe dinăuntru. Or, cine a mai pomenit pe rabbi Leibovici în pat cu o chinezoaică? Am ieşit în fine din Moldovanka şi m-am îndreptat, mai mult pe furiş, spre Uliţa Grecilor. Pe drum, simţeam cum devin tot mai mult rabbi Leibovici – întîi un pantof, apoi altul, apoi creştea barba, creştea nasul, mă-nţelegi? –, iar cînd am ajuns acasă eram în întregime rabbi Leibovici. M-am sculat pe la prînz, tare mahmur, şi-mi pierdusem toată buna dispoziţie. Iar asta, dragă Rebecca, a fost doar începutul ticăloşiilor lui Grubb!

Poştăriţa Hiram, scandalizată, se ridică în picioare:

— Şi chinezoaica? şuieră ea. Ce s-a întîmplat cu chinezoaica?

— Ah, zise rabbi Leibovici, nu-nţelegi că era numai un vis? Nici atîta lucru nu-nţelegi? N-a zis Grubb că el produce halucinaţii, că influenţează inconştientul?

— O fi, observă Hiram sceptică, dar ce nevoie avea de chinezoaică? De ce, să zicem, nu te-ai trezit în Gan Eden, în Paradis? De ce tocmai într-o casă de plăcere?

Rabbi Leibovici medită îndelung.

— Răutatea lui Grubb, zise. N-a afirmat el că e mai uşor să-i influenţezi pe bandiţi să facă un rău, fiindcă ei au predispoziţie la rău? Uşor i-a fost să-l convingă pe marinarul rus Volodea să se ducă la chinezoaică, dar cum avea să-l convingă pe Adonai, sfînt să-i fie numele, să mă ia în Gan Eden? Oare nu-ţi dai seama ce prostie spui, dragă Hillel?

Istovit, rabbi Leibovici se afundă între perne şi începu să sforăie uşor, suav, ca un spirit ales ce era.

Capitolul VI
Revelaţiile avocatului Malvin de Centon către clientul său Reginald O. Dverr, anticar în New York City

Un whisky, domnule Dverr? Un coniac? Desigur, o cafea... Oricît de mult, domnule Dverr, oricît de mult... Aveţi scrumiera aici, aşa, aşezaţi-vă confortabil în fotoliu...

Iată de ce am apelat la prezenţa Dvs, stimate domnule Dverr, deşi datoria profesională a fost în luptă cu impulsul de a amîna aceste revelaţii oarecum dureroase pînă după ce timpul, care vindecă totul, va fi adus o uşoară alinare iubitorului soţ care şi-a pierdut scumpa nevastă. Căci ce e mai trist, vai, faţă de moartea atroce hărăzită de criminali nepreţuitei Dvs soţii, decît cele trei fiinţe gingaşe care vor rămîne, de aici înainte, fără minunata lor mamă?

Generoasă mamă, iubită soţie, cine a fost în realitate tragica victimă din ziua de 7 iunie, odihnească-se în pace? Fireşte, soţia Dvs, domnule Dverr. Dar cine a fost soţia Dvs?

Iată, sîntem în măsură să vă oferim unele date, ca răspuns pentru încrederea pe care un anticar ilustru a acordat-o casei noastre cu tradiţie internaţională. Vă pot furniza, în exclusivitate – şi, după calculele mele, cam cu trei luni înaintea Interpolului; vă spun aceasta ca să vă dau dovada că noi lucrăm rapid şi eficient, după cum spune şi deviza noastră – următoarele informaţii oarecum senzaţionale. Staţi bine cu inima? Doctorul spune că da, în fine, nu se ştie niciodată... Un coniac mic? Nici măcar? Cum doriţi.

Desigur, desigur, credeţi că numele iubitei Dvs soţii era acela de Mekor Hayym, de douăzeci şi şase de ani, nu-i aşa? Acesta, însă, nu era decît numele din paşaport, stimate domn Dverr. În realitate, era vorba despre cetăţeana suedeză Ann Sturlusson, treizeci şi doi de ani, de profesie fotomodel, ca să nu zicem altfel... La cincisprezece ani, domnişoara Ann Sturlusson poza nudă, iar la şaisprezece ani, după unele informaţii, se prostituează clandestin. Implicată într-un caz încurcat, emigrează la şaptesprezece ani şi se stabileşte în Amsterdam, ca soţie a cetăţeanului american de origine rusă Tobias Andrianov. La douăzeci de ani încearcă să se sinucidă – cel puţin aşa se afirmă, dar în realitate se pare că glonţul care i-a traversat toracele în partea stîngă, fără a-i leza nici un organ vital, îi fusese destinat de către propriul ei soţ. (Aţi observat cicatricea, nu-i aşa?) Andrianov moare nu după multă vreme, într-un accident de maşină (se pare că avea o mînă în comerţul cu droguri şi în prostituţie). Văduva se angajează într-un bar, dar în realitate practică prostituţia, din lipsă de bani, probabil. Un client al ei, o gorilă mută căreia i se zicea „Piticul” (De Dwey), îi face legătura cu bătrînul Hayym, care îi propune o afacere convenabilă pesemne, deoarece femeia schimbă de bar şi renunţă la vechea clientelă. Asta se întîmpla acum zece ani. Or, oficial Hayym avusese o fată pe nume Mekor, pe care nimeni nu poate afirma că ar fi văzut-o vreodată. Tot ce putem spune este că paşaportul lui Mekor, fără a fi falsificat în vreun fel, a fost preluat de Ann Sturlusson văduvă Andrianov. Înseamnă aceasta că femeia era adevărata fiică a lui Hayym? Nicidecum. În Olanda nu există cărţi de identitate, aşa încît oricine ar fi cerut paşaportul lui Mekor Hayym şi l-ar fi luat în primire pe adresa la care persoana era înregistrată ar fi putut, în teorie, să se folosească de el.

De aici încolo, povestirea regretatei Dvs soţii pare să conţină anumite elemente reale. După informaţiile pe care le-am obţinut de la o agenţie cunoscută de detectivi privaţi, semnalele din bar, maşina blindată, banii şi tot ritualul alarmei existau într-adevăr, ca şi Dwey (acesta a fost într-adevăr împuşcat, cu şase gloanţe, în noaptea de 30 aprilie – 1 mai 196...: două din spate şi patru din faţă). Cît despre aşa-zisa lui „mamă”, este vorba despre o persoană ieşită din ospiciu, cu care Dwey – cetăţean olandez pe nume Smit, născut în Olanda – nu avea nici o legătură de rudenie. Se spune că de obicei femeia asta repeta în neştire un singur cuvînt, Tozgrec; voi reveni după ce vă voi fi relatat mai succint şi celelalte fapte.

Să venim acum şi la ultimul punct al raportului întocmit atît de fidel de agenţia de detectivi din Amsterdam (fidelitatea costă, domnule Dverr...; desigur, nu-mi fac nici o grijă).

Bătrînul Hayym pare că a acţionat cu adevărat cele cinci semnale de alarmă, printr-un sistem electric primitiv. Există şi motive de a crede că anumite persoane – trei, pe cît se pare – au pătruns în noaptea aceea în casă, dar n-au reuşit să forţeze uşa blindată a camerei bătrînului, deşi au lovit în ea cu un topor, iar apoi au încercat cu armă de foc. Bătrînul ar fi putut ieşi pe scara de incendiu, totuşi n-a făcut-o; a preferat să-şi tragă un glonţ în tîmplă. Nu mai există nici un dubiu asupra sinuciderii lui Hayym, dar în primul moment a fost expediat un comunicat internaţional de poliţie care spunea că ar fi fost vorba de o crimă, punînd în legătură moartea bătrînului cu tentativele de efracţiune asupra domiciliului efectuate în aceeaşi noapte, cu absenţa presupusei sale fiice şi cu uciderea barmanului. Concluzie probabilă: Hayym îşi aştepta de mult ucigaşii, dar nu voia să ajungă viu în mîinile lor.