Philippa Gregory, Three Sisters, Three Queens

Copyright © 2016 by Levon Publishing Ltd.

Originally published by Touchstone, a Division of Simon & Schuster, Inc.

All rights reserved

© 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6880-9

ISBN PDF: 978-973-46-6881-6

ISBN print: 978-973-46-6515-0

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Pentru Anthony

Castelul Baynard, Londra, Anglia, noiembrie 1501

Ca prinţesă Tudor, trebuie să port alb şi verde. De fapt, mă consider singura prinţesă Tudor, căci sora mea, Mary, e atât de mică, încât doar e adusă de doica ei la ora cinei, şi apoi dusă înapoi. Mă asigur că îngrijitoarelor le este limpede că Mary trebuie arătată noii noastre cumnate, după care n-au decât să o ia de acolo. Nu ne foloseşte la nimic dacă o lăsăm să stea la masă sau să se îndoape cu pere confiate. Mâncărurile copioase îi fac rău şi zbiară dacă oboseşte. Are doar cinci ani, e mult prea mică pentru ocazii formale. Spre deosebire de mine; eu am 12 ani. Trebuie să-mi joc rolul la nuntă; nu ar fi desăvârşită fără mine. Bunica mea, mama regelui, a zis ea însăşi asta.

Apoi a spus ceva ce n-am auzit prea bine, dar ştiu că lorzii scoţieni vor fi cu ochii pe mine, să vadă dacă par îndeajuns de puternică şi de matură ca să fiu măritată fără întârziere. Eu sunt sigură că sunt. Toată lumea zice că sunt o mândreţe de fată, scundă şi îndesată ca un ponei galez, sănătoasă ca o lăptăreasă, bălaie, la fel ca fratele meu mai mic, Harry, cu ochi mari şi albaştri.

— Tu vei fi următoarea, îmi zice zâmbind. Se spune că după o nuntă urmează negreşit alta.

— Eu nu va trebui să călătoresc atât de departe ca prinţesa Caterina, îi zic. Voi veni în vizită acasă.

— Cu siguranţă. Promisiunea bunicii mele face din acest lucru o certitudine. Tu te măriţi cu vecinul nostru şi astfel el ne va deveni prieten şi un bun aliat.

Prinţesa Caterina a fost nevoită să vină tocmai din Spania, de la mare depărtare. Cum noi suntem învrăjbiţi cu Franţa, a trebuit să călătorească pe marea încercată de furtuni groaznice şi era cât pe ce să naufragieze. Când voi merge în Scoţia să mă mărit cu regele, un alai grandios mă va însoţi de la Westminster la Edinburgh pe o distanţă de aproape 400 de mile. N-o să merg pe mare, n-o să ajung acolo bolnavă şi udă până la piele şi o să fac drumuri dus-întors de la noul meu cămin la Londra ori de câte ori o să poftesc. Însă prinţesa Caterina n-o să-şi mai vadă vreodată casa. Se zice că plângea atunci când l-a întâlnit prima oară pe fratele meu. Mi se pare ridicol. Şi la fel de pueril ca Mary.

— Voi dansa la nuntă? întreb.

— Tu şi Harry veţi dansa, porunceşte bunica. După ce prinţesa spaniolă şi doamnele ei de onoare ne vor prezenta un dans spaniol. Apoi o să-i arăţi de ce e în stare o prinţesă engleză. Vom vedea cine e cea mai bună, zâmbeşte ea viclean.

„Eu“, mă rog în sinea mea, apoi adaug cu glas tare:

— Basse danse¹?

E un dans pentru adulţi pe care îl execut foarte bine; de fapt, presupune mai degrabă mers decât dans.

— O galiardă.

Nu o contrazic. Nimeni nu o contrazice pe bunica. Ea decide ce se întâmplă în fiecare reşedinţă regală, în fiecare palat şi castel; mama mea, regina, doar încuviinţează.

— Va trebui să repetăm, spun.

Pot să-l fac pe Harry să exerseze promiţându-i că toată lumea se va uita la noi. Adoră să fie în centrul atenţiei şi tot timpul câştigă curse şi se ia la întrecere la trasul cu arcul şi la trucuri de călărie pe ponei. E la fel de înalt ca mine, deşi are doar zece ani, aşa că dăm bine împreună dacă nu se prosteşte. Vreau să-i arăt prinţesei spaniole că sunt la fel de bună ca fiica Regatului Castiliei şi Aragonului. Mama mea e din dinastia Plantageneţilor, iar tata e un Tudor. Sunt nume îndeajuns de măreţe pentru oricine. Caterina nu trebuie să creadă că suntem recunoscători că se află aici. Eu una nu îmi doresc în mod deosebit încă o prinţesă la curte.

Mama este cea care insistă ca prinţesa Caterina să ne viziteze la Castelul Baynard înainte de nuntă; e însoţită de propria-i curte, care a venit tocmai din Spania – pe cheltuiala noastră, după cum remarcă tatăl meu. Ei intră pe uşile duble precum o armată cotropitoare, cu hainele, limba şi podoabele de pe cap cu totul diferite de ale noastre şi, în mijlocul lor, minunat înveşmântată, cea căreia ei îi zic „infanta“. Asta e de-a dreptul ridicol, căci are 15 ani şi e prințesă, iar ei îi zic „bebe“. Îi arunc o privire lui Harry, să văd dacă o să chicotească în caz că mă strâmb şi zic „beee-be“, aşa cum o tachinăm pe Mary, dar el nu se uită la mine. Se uită la ea cu ochii holbaţi, de parcă vede un cal nou sau vreo armură italiană ori ceva pe care i s-a pus pata. Îi observ expresia şi îmi dau seama că încearcă să se îndrăgostească de ea, asemenea unui cavaler de o domniţă într-o poveste. Lui Harry îi plac poveştile şi baladele despre domniţele de neatins, aflate în turnuri sau legate de stânci ori rătăcite în pădure, şi, cumva, Caterina l-a impresionat atunci când a întâlnit-o înainte de intrarea ei în Londra. Poate datorită lecticii ei decorate cu voaluri, poate datorită faptului că e învăţată – vorbeşte trei limbi străine. Mă enervează foarte tare – mi-aş dori ca el să fie suficient de aproape ca să-l pot ciupi. Exact ăsta este motivul pentru care cineva mai mic decât mine n-ar trebui să ia parte la festivităţile regale.

Nu e deosebit de frumoasă. E cu trei ani mai mare decât mine, dar eu sunt mai înaltă. Are părul şaten deschis cu o nuanţă arămie, doar un pic mai închis la culoare ca al meu. Asta este, desigur, enervant: cine ar vrea să fie comparată cu o cumnată frumoasă? Însă nu prea pot să-i văd părul, pentru că poartă o bonetă înaltă şi un văl gros, care îl ascunde. Are ochi albaştri ca ai mei, dar sprâncene şi gene foarte blonde; în mod limpede, nu i se dă voie să şi le coloreze, aşa cum fac eu. Are pielea deschisă la culoare, ceea ce presupun că e admirabil. E micuţă: talie mică, bine strânsă în corset, de-abia poate să respire, picioare mici cu cei mai ridicoli pantofi pe care i-am văzut vreodată, brodaţi cu aur la vârf şi cu şireturi aurite. Nu cred că bunica m-ar lăsa să port aşa ceva. N-ar fi decât pură vanitate şi pompă mondenă. Sunt sigură că spaniolii sunt foarte mondeni. Sau cel puţin ea este.

Mă asigur că gândurile nu mi se citesc pe chip în timp ce o cercetez cu privirea. Cred că e norocoasă că a venit aici, că a fost aleasă de tata să se mărite cu fratele meu mai mare, Arthur, şi să aibă o cumnată ca mine, o soacră ca mama şi – mai ales – o bunică prin alianță ca lady Margaret Beaufort, care se va îngriji ca prinţesa Caterina să nu-şi depăşească locul ce i-a fost hărăzit de Dumnezeu.

Face o reverenţă, o sărută pe mama şi apoi pe bunica. Aşa se cade, dar va învăţa în curând că ar face bine să îi fie pe plac bunicii mai degrabă decât oricui altcuiva. Imediat după asta, mama îmi face semn din cap şi păşesc în faţă, iar prinţesa spaniolă şi cu mine facem câte o reverenţă în acelaşi timp, ambele la fel de adânci, iar ea se apropie şi ne sărutăm pe un obraz, apoi pe celălalt. Obrajii îi sunt calzi şi văd că roşeşte, ochii umplându-i-se de lacrimi de parcă i-ar fi dor de surorile ei adevărate. Îi arăt expresia mea aspră, exact ca tatăl meu atunci când îi cere cineva mai mulţi bani. Nu am de gând să o îndrăgesc pentru ochii ei albaştri şi manierele alese. Nu trebuie să-şi închipuie că o să vină la curtea noastră engleză şi o să ne facă să părem graşi şi proşti.

Nu se trage deloc îndărăt; se uită ţintă la minte. Născută şi crescută la o curte cu trei surori unde competiţia era la ea acasă, ştie ce e rivalitatea. Mai rău, mă priveşte de parcă expresia mea aspră nu i se pare deloc înfricoşătoare, ci, poate, chiar un pic comică. În acest moment îmi dau seama că aceasta nu e o tânără precum doamnele mele de onoare, care trebuie să fie drăguţe cu mine indiferent ce fac, sau ca Mary, care trebuie să mă asculte negreşit. Această tânără mi-e egală, mă va evalua, s-ar putea chiar să mă judece. Îi zic în franceză:

— Bine ai venit în Anglia.

— Sunt încântată să o salut pe sora mea, răspunde ea într-o engleză pompoasă.

Mama se străduieşte să fie amabilă cu această prinţesă, prima ei noră. Vorbesc una cu cealaltă în latină şi nu pot să pricep ce spun, aşa că stau lângă mama şi mă uit la pantofii cu şireturi aurite ai Caterinei. Mama porunceşte să cânte muzica, iar Harry şi cu mine începem o rondă, pe un cântec popular englezesc. Suntem foarte graţioşi, curtea se apucă să fredoneze refrenul, şi dansul continuă până când oamenii încep să chicotească şi se ridică de la locurile lor. Însă Caterina nu râde. Arată de parcă niciodată nu s-ar prosti şi nu s-ar veseli ca mine şi Harry. Este excesiv de formală, desigur, spaniolă fiind. Însă remarc cum stă aşezată – complet nemişcată, cu mâinile împreunate în poală, ca şi când ar poza pentru un portret – şi mă gândesc: de fapt, aşa trebuie să fie ţinuta unei regine. Cred că o să învăţ să stau şi eu aşa.

Sora mea, Mary, este adusă ca să-şi facă reverenţa, iar Caterina pare ridicolă când se lasă în genunchi ca feţele lor să fie la acelaşi nivel şi să-i poată auzi şoapta copilărească. Bineînţeles că Mary nu înţelege o vorbă nici în latină, nici în spaniolă, însă îşi pune braţele pe după gâtul Caterinei, o pupă şi îi zice „şoră“.

— Eu sunt sora ta, o corectez eu, trăgând-o ferm de mânuţă. Doamna aceasta este cumnata ta. Poţi să spui cumnată?²

Nu poate, desigur. Vorbeşte peltic şi toată lumea râde din nou, minunându-se cât de încântătoare e, iar eu zic:

— Mamă, Mary n-ar trebui să fie în pat?

Atunci toată lumea îşi dă seama cât de târziu e şi ieşim toţi afară, cu torţe în mâini, să o conducem pe Caterina la plecare, de parcă ar fi o regină încoronată, şi nu doar simpla fiică mezină a regelui şi reginei Spaniei, foarte norocoasă să se mărite cu cineva din familia noastră, a Tudorilor.

Ea sărută pe toată lumea de noapte bună şi, când îmi vine rândul, îşi lipeşte obrazul cald de al meu şi zice, cu accentul ăla stupid şi în maniera ei condescendentă:

— Noapte bună, soră.

Se trage înapoi, îmi vede expresia acră şi scoate un mic hohot de râs.

— Oho! exclamă ea, şi mă loveşte uşurel pe obraz, de parcă indispoziţia mea nu o tulbură. Asta e o prinţesă adevărată, îi este la fel de firesc să se poarte ca o regină precum îi este şi mamei mele; ea e cea care va fi regina Angliei; aşa că nu mă simt ofensată de gestul ei, care seamănă mai mult cu o mângâiere. Descopăr că îmi place şi nu-mi place de ea, ambele în acelaşi timp.

— Sper că vei fi amabilă cu Caterina, îmi zice mama pe când ieşim din capela ei personală după utrenia de a doua zi.

— Nu şi dacă are impresia că o să vină aici şi o să domnească peste noi toţi, răspund eu tăios. Nu şi dacă îşi închipuie că o să se poarte de parcă ne face o favoare. I-ai văzut şireturile de la pantofi?

Mama râde, sincer amuzată.

— Nu, Margaret. Nu i-am văzut şireturile şi nici nu ţi-am cerut părerea despre ea. Ţi-am spus doar ceea ce nădăjduiesc: că vei fi amabilă cu ea.

— Bineînţeles, îi zic, uitându-mă în jos la misalul meu cu copertă ornată cu nestemate. Sper că sunt amabilă cu toată lumea.

— E departe de casă şi e obişnuită cu o familie mare, spune mama. Cu siguranţă va avea nevoie de o prietenă şi s-ar putea să-ţi facă plăcere compania unei fete mai mari. Eu aveam o mulţime de surori alături când eram mică şi le preţuiesc tot mai mult cu fiecare an ce trece. S-ar putea să descoperi şi tu că prietenii tăi de parte femeiască sunt cei mai sinceri prieteni pe care îi ai, surorile tale sunt cele care păstrează vii amintirile tale şi speranţele în viitor.

— Ea şi Arthur vor sta aici? întreb eu. Vor locui cu noi?

Mama îşi aşază mâna pe umărul meu, spunând:

— Mi-aş dori să poată sta aici, dar tatăl tău crede că ei ar trebui să meargă în principatul lui Arthur şi să locuiască la Ludlow.

— Ce crede bunica despre asta?

Mama ridică uşor din umeri. Asta înseamnă că hotărârea a fost luată.

— Zice că prinţul trebuie să guverneze Ţara Galilor.

— Mă vei avea totuşi pe mine acasă. Îmi pun mâna peste a ei, ca să o reţin lângă mine. Eu voi fi încă aici.

— Mă bazez pe tine, spune ea liniştitor.

Înainte de nuntă, am doar un moment în care sunt singură cu fratele meu, Arthur. Străbatem împreună galeria cea lungă. Jos, se aud muzicanţii, dând tonul unui alt dans, şi hărmălaia oamenilor care beau, pălăvrăgesc şi râd.

— Nu e musai să te înclini atât de adânc în faţa ei, îi zic dintr-odată. Tatăl şi mama ei sunt nou-veniţi la tron, exact ca tatăl nostru. Nu are nici un motiv să fie atât de mândră. Nu sunt cu nimic mai presus decât noi. Nu sunt de viţă regală veche.

Arthur se îmbujorează.

— De ce o consideri mândră?

— Fără motiv.

Am auzit-o pe bunica spunându-i exact asta mamei, aşa că ştiu că e o replică bună.

Dar Arthur mă contrazice:

— Părinţii ei au cucerit Spania şi au luat-o înapoi de la mauri. Sunt cei mai de vază cruciaţi din lume. Mama ei este o regină luptătoare. Au o avere enormă şi stăpânesc jumătate din lumea necartografiată. Există de bună seamă nişte motive de mândrie în asta, nu?

— Mda, bănuiesc că da, răspund eu în silă. Dar noi suntem Tudori.

— Da, suntem, aprobă el râzând uşor. Însă asta nu impresionează pe toată lumea.

— Ba bineînţeles că da. Mai ales acum…

Nici unul din noi nu zice mai mult; amândoi suntem conştienţi că există mulţi moştenitori la tronul Angliei, zeci de băieţi Plantageneţi, rudele mamei, care încă trăiesc la curtea noastră sau au fugit în exil. Tata i-a ucis pe verii mamei în bătălii şi a nimicit un om mai însemnat decât un simplu pretendent la tron: l-a executat pe vărul nostru Edward în urmă cu doi ani.

— O consideri mândră? mă întreabă el. A fost nepoliticoasă cu tine?

Îmi întind mâinile, imitând gestul de capitulare pe care îl face mama când i se spune că bunica a trecut peste o hotărâre de-a ei.

— O, nu catadicseşte să stea de vorbă cu mine, nu o interesează o biată soră. E prea ocupată să fie fermecătoare, mai ales în faţa tatei. Oricum, abia e în stare să vorbească în engleză.

— Oare nu e doar timidă? Ştiu că eu sunt.

— De ce să fie timidă? Urmează să se mărite, nu? O să fie regina Angliei, aşa-i? Va fi soţia ta. De ce ar fi altcumva decât încântată de ea însăşi?

— Crezi că nu e nimic mai bun pe lume decât a fi regina Angliei? râde Arthur, îmbrăţişându-mă.

— Nimic, zic eu cu naturaleţe. Ar trebui să-şi dea seama de asta şi să fie recunoscătoare.

— Dar tu vei fi regina Scoţiei, îmi atrage el atenţia. Şi asta e ceva măreţ. Ar trebui să fii nerăbdătoare.

— Dar sunt, şi fără îndoială că n-o să fiu niciodată îngrijorată, singură sau suferind să mă-ntorc acasă.

— Regele James va fi un bărbat norocos să aibă o mireasă atât de mulţumită.

Asta e tot ce reuşesc să fac ca să-l avertizez că prinţesa Caterina de Aragon e cu nasul ei spaniol lung pe sus. O poreclesc Caterina de Arogant, şi Mary mă aude spunând asta, de vreme ce e peste tot, trăgând mereu cu urechea la cei mai mari şi mai de seamă decât ea. Reţine porecla şi mă apucă râsul de fiecare dată când o aud rostind-o şi o văd pe mama încruntându-se şi corectând-o cu glas scăzut.

Nunta e minunată, organizată de bunica, desigur, în aşa fel încât să arătăm lumii întregi cât de bogaţi şi de măreţi suntem acum. Tata a cheltuit o avere pe o săptămână de turniruri, festivităţi şi ospeţe, în piaţa Smithfield se frig boi şi oamenii se îmbulzesc pe covorul de nuntă, ca să poată avea cu toţii câte o bucăţică din gloria Tudorilor pe bufetul de acasă. Acesta este primul meu prilej să văd o nuntă regală şi o examinez pe mireasă din cap până în picioare, de la frumosul şal din dantelă albă de pe cap, pe care ei îl numesc mantilă, până la tocurile pantofilor cu broderie.

E frumuşică, nu zic nu, dar ăsta nu e motiv ca toată lumea să se poarte de parcă ar străluci de frumuseţe. Părul ei lung are culoarea aurului şi bronzului şi i se revarsă pe umeri până aproape de talie. E la fel de elegantă ca un tablouaş, ceea ce mă face să mă simt stânjenită, fiindcă picioarele şi mâinile mele sunt prea mari. Ar fi meschin şi aş păcătui să gândesc rău despre ea, dar recunosc în sinea mea că va fi mai bine pentru toată lumea când o să facă un fiu şi un moştenitor Tudor şi o să dispară pentru multe luni în izolarea impusă de sarcină şi o să se îngraşe.

De îndată ce se încheie ospăţul, uşile duble de la capătul sălii se deschid şi apare un car alegoric imens, tras de dansatori înveşmântaţi în verdele specific Tudorilor. E un castel uriaş, splendid decorat, cu opt doamne înăuntru, dansatoarea principală fiind îmbrăcată ca o prinţesă spaniolă, şi la fiecare turn e un băiat din corul capelei care îi cântă imnuri de slavă. Urmează un car alegoric aranjat ca o corabie cu pânzele din mătase portocalie fâlfâind, cu un echipaj din opt cavaleri. Corabia ancorează la castel, dar doamnele refuză să danseze, aşa că cei opt cavaleri atacă castelul prefăcându-se că luptă în turnir, până când doamnele le aruncă flori din hârtie şi apoi coboară. Castelul şi corabia sunt luate de acolo şi dansează toţi împreună. Caterina de Arogant bate din palme şi se înclină spre tatăl meu, regele, în semn de mulţumire pentru complimentul ales. Sunt atât de furioasă că nu mi s-a oferit un rol în asta, încât nu reuşesc să mă silesc să zâmbesc. O prind uitându-se la mine şi am siguranţa că îmi face în ciudă cu onoarea pe care i-o acordă tatăl meu. Ea e în centrul atenţiei tuturor, fapt care mă îngreţoşează în toiul cinei.

Apoi este rândul lui Arthur. Dansează cu una dintre doamnele de onoare ale mamei şi pe urmă eu şi cu Harry luăm în primire cercul de dans pentru galiarda noastră. E un dans rapid, vesel, cu muzică la fel de ademenitoare ca o gigă de la ţară. Muzicanţii înteţesc ritmul, şi eu şi Harry suntem parteneri excelenţi, ne potrivim şi suntem bine antrenaţi. Nici unul din noi nu încurcă vreun pas, nimeni altcineva nu l-ar putea executa mai bine. Însă la partea în care merg în cerc cu braţele întinse, dansând un pas mic pe loc, cu tălpile picioarelor şi gleznele zărindu-se de sub rochia care se roteşte, şi când toţi ochii sunt aţintiţi asupra mea – exact în acel moment –, Harry se dă într-o parte şi îşi aruncă de pe el haina greoaie, după care sare înapoi lângă mine în cămaşa de pânză fluturând. Mama şi tata aplaudă, Harry e îmbujorat şi pare atât de chipeş, cu aerul lui tineresc, încât toată lumea îl aclamă. Eu zâmbesc în continuare, dar sunt teribil de furioasă şi, când ne ţinem de mână în timpul dansului, îl ciupesc de palmă cât pot de tare.

Desigur, nu mă surprinde deloc faptul că s-a dat în spectacol; mă cam aşteptam să facă ceva ca să atragă toate privirile asupra lui. Toată ziua a murit de ciudă că e nevoit să joace rolul celui de-al doilea fiu. A însoţit-o pe Caterina până la altar, dar a trebuit să se retragă şi s-o lase acolo, lumea uitând de îndată de existenţa lui. Acum, după dansul reţinut al lui Arthur, Harry are ocazia să strălucească. Dacă aş putea să-l calc pe picior, aş face-o, însă surprind privirea lui Arthur, care îmi face cu ochiul fără să se ferească. Amândoi ne gândim la acelaşi lucru – Harry e tratat mereu cu indulgenţă şi toată lumea, în afară de mama şi de tata, observă ce vedem şi noi: un băiat răsfăţat peste măsură.

Dansul ia sfârşit, iar Harry şi cu mine facem o reverenţă, ţinându-ne de mână, zâmbind frumos, aşa cum facem întotdeauna. Arunc o privire spre lorzii scoţieni, care se uită la mine scrutător. Măcar pe ei nu-i interesează Harry. Unul dintre ei, James Hamilton, e rudă cu regele Scoţiei. E bucuros să vadă că voi fi o regină veselă; vărului său, regele James, îi place să danseze şi să se ospăteze şi voi fi o pereche minunată pentru el. Bag de seamă cum lorzii schimbă repede câteva cuvinte şi am convingerea că ei sunt de acord că următoarea nuntă, a mea, va avea loc în curând. Iar Harry n-o să danseze la ea şi n-o să se dea în stambă, căci nu voi permite asta, şi Caterina va trebui să-şi poarte părul ascuns sub bonetă, iar eu voi fi cea care se va ridica şi va întâmpina corabia cu pânze din mătase portocalie şi toţi dansatorii.

Nici mie, nici lui Harry nu ni se îngăduie să rămânem până la sfârşitul banchetului, când prinţesa e condusă până la patul nupţial şi se rostesc rugăciuni. Cred că e foarte greşit şi nepoliticos să fim trataţi ca nişte copii. Bunica ne trimite în camerele noastre şi, deşi îi arunc mamei o privire, aşteptând-o să spună că Harry trebuie să plece, dar că eu pot să mai stau, ea priveşte binevoitoare într-o parte. Întotdeauna cuvântul bunicii e lege: ea e judecătorul care taie şi spânzură, mama doar acordă rara graţiere regală ocazională. Aşa că ne facem reverenţele către rege, către mama, către bunica şi scumpii Arthur şi Caterina de Arogant, iar apoi plecăm, mergând cât de agale îndrăznim, din sălile luminoase în care ard lumânări de ceară albă, de parcă n-ar costa mai mult decât seul, şi muzicanţii cântă de parcă ar avea de gând să o ţină aşa toată noaptea.

— O să am o nuntă exact ca asta, zice Harry pe când urcăm scările.

— Mai ai de aşteptat nişte ani, îi zic, ca să-l enervez. Însă eu mă voi căsători foarte curând.

Când ajung în camera mea, îngenunchez pe băncuţa de rugăciune şi, deşi aveam de gând să mă rog pentru viaţa lungă şi fericirea lui Arthur şi să-i amintesc lui Dumnezeu de datoria Sa specială faţă de Tudori, mă pomenesc rugându-mă doar ca trimişii scoţieni să-i spună regelui să trimită după mine de îndată, căci îmi doresc o nuntă la fel de măreaţă ca aceasta şi un şifonier cu haine la fel de alese ca ale Caterinei şi pantofi – o să am sute de perechi de pantofi, jur, şi fiecare va avea vârful brodat şi şireturi aurite.

Palatul Richmond, Anglia, ianuarie 1502

Rugăciunea mea primeşte răspuns, căci Dumnezeu ascultă întotdeauna rugăciunile Tudorilor, şi regele Scoţiei le porunceşte trimişilor săi să negocieze cu sfetnicii tatălui meu. Se pun de acord cu privire la un preţ pentru zestrea mea, slujitorii mei, alocaţia mea, pământurile care îmi vor deveni proprietate în Scoţia, şi pe toată perioada sărbătorii Crăciunului există un schimb de scrisori între curtea scoţiană şi Palatul Richmond, până când bunica vine la mine şi-mi zice:

— Prinţesă Margaret, îmi face plăcere să-ţi spun că voia Domnului este să te măriţi.

Mă ridic din reverenţa respectuoasă şi mă arăt cât se poate de feciorelnică şi mirată. Cum însă mi s-a zis chiar în această dimineaţă că bunica şi mama vor să mă vadă înainte de cină şi că trebuie să port cea mai bună rochie a mea, aşa cum se cuvine pentru o ocazie deosebită, nu sunt prea uimită. De fapt, ele sunt destul de ridicole.

— Da? zic suav.

— Da, îmi confirmă mama. A intrat în cameră înaintea bunicii, dar cumva a reuşit să se ţină în spate când mi s-a dat vestea. Urmează să te măriţi cu regele James al Scoţiei.

— Este dorinţa tatălui meu? întreb eu, aşa cum m-a învăţat guvernanta.

— Da, spune bunica, deşi nu ea ar trebui să-mi răspundă. Fiul meu, regele, a încheiat un acord. Va domni pacea mulţi ani de acum între noi şi Scoţia; căsătoria ta o va pecetlui. Însă eu am cerut să rămâi cu noi, aici, în Anglia, până vei fi femeie în toată firea.

— Poftim? Sunt absolut îngrozită că bunica o să strice tot, aşa cum face mereu. Dar când voi merge? Trebuie să merg acum!

— Când vei avea 14 ani, decretează ea, iar când mama dă să spună ceva, bunica ridică o mână şi continuă: Ştiu – nimeni nu ştie mai bine decât mine – că un măritiş timpuriu este foarte periculos pentru o femeie tânără. Şi regele scoţian nu este… Nu se poate avea încredere în el că n-o să… Ni s-a părut că regele Scoţiei ar putea să…

Pentru prima oară, pare să nu-şi găsească cuvintele. Asta nu s-a mai întâmplat niciodată în istoria Angliei care se întinde de la Arthur al britonilor la bunica mea într-o linie complet neîntreruptă. Bunica n-a fost niciodată incapabilă să termine o propoziţie; nimeni n-a întrerupt-o vreodată.

— Dar când mă voi căsători? Şi unde? întreb, gândindu-mă la Catedrala St. Paul, cu pardoseala acoperită cu covor roşu şi la miile de oameni înghesuindu-se să mă vadă, şi la coroana de pe capul meu şi la trena aurie prinsă de umeri, şi la şireturi aurite şi bijuterii, la turnirurile organizate în cinstea mea şi la un bal mascat, la macheta corabiei cu pânze portocalii şi la toată lumea admirându-mă.

— Chiar luna aceasta! zice mama triumfător. Regele îşi va trimite reprezentantul şi te vei logodi prin intermediul acestuia.

— Un reprezentant? Nu regele însuşi? Nu la St. Paul? întreb.

Parcă nici nu prea merită efortul. Să nu plec în următorii doi ani? În momentul ăsta mi se pare o viaţă de om. Nu la St. Paul, precum Caterina de Arogant? De ce să aibă ea o nuntă mai bună decât mine? Nu regele însuşi? Doar vreun lord bătrân?

— Aici, în capelă, zice mama, de parcă rostul căsătoriei n-ar fi să impresioneze miile de oameni cu fântânile din care curge vin şi să fiu privită de toată lumea.

— Însă va mai fi o slujbă mare de cununie când vei ajunge la Edinburgh, mă linişteşte bunica. Când vei avea 14 ani. Se întoarce spre mama şi adaugă: Iar ei vor suporta toată cheltuiala.

— Dar eu nu vreau să aştept, n-am nevoie să aştept!

Zâmbeşte, dar clatină din cap.

— Noi am hotărât, zice ea.

Vrea să spună că ea a hotărât şi că n-are rost să aibă cineva o altă părere.

— Dar vei fi regina Scoţiei. Mama ştie cum să îmi aline dezamăgirea. Vei fi regina Scoţiei încă de anul ăsta, de îndată ce vei fi logodită, şi apoi vei căpăta întâietate faţă de toate doamnele de la curte, în afară de mine.

Arunc o privire furişă la chipul împietrit al bunicii. Voi avea întâietate faţă de ea; n-o să-i placă asta. Exact aşa cum mă aşteptam, buzele i se mişcă în tăcere. Se roagă să nu devin din cale-afară de trufaşă, să nu sufăr de păcatul mândriei. Se gândeşte cum să mă facă să rămân într-o stare de bună-cuviinţă ca o biată păcătoasă şi nepoată juruită să i se supună. Se gândeşte cum să se asigure că sunt o slujnică umilă servindu-mi familia, şi nu o prinţesă cu nasul pe sus – nu o regină! –, plină de ifose. Dar sunt ferm hotărâtă să fiu o regină plină de ifose şi o să am cele mai frumoase haine şi pantofi ca ai Caterinei de Arogant.

— O, nu-mi pasă de asta, tot ce vreau e să mă căsătoresc cu voia lui Dumnezeu şi să slujesc interesele familiei mele, zic cu isteţime, şi bunica zâmbeşte, pentru prima oară sincer mulţumită de mine în această după-amiază.

Mai ştiu pe cineva căruia o să-i pese că am întâietate în faţa tuturor, că sunt egala mamei. Ştiu cui o să-i pese atât de mult, încât mai c-o să moară de invidie. Fratele meu Harry, un păunaş vanitos, un mic pungaş şi un închipuit, o să fie ca un păcătos bolnav de Sudoare³ când o să-i spun. Mă duc să-l caut la grajduri, unde intră venind de la o lecţie de călărie şi aruncat cu suliţa la ţintă. I se permite să călărească spre ţintă cu o suliţă boantă, iar ţinta e căptuşită. Toată lumea vrea ca Harry să fie neînfricat şi iscusit, însă nimeni nu îndrăzneşte să-l înveţe cum se cuvine. El se roagă mereu să aibă un adversar la exerciţiile de călărie, dar nimeni nu se încumetă să-l lase să îşi asume vreun risc. E un prinţ Tudor, unul dintre cei doi prinţi. Noi, Tudorii, suntem ghinioniști la băieţi, familia din partea mamei are prea mulţi. Tata a fost singur la părinţi, a avut trei fii şi a pierdut unul. Nici el, nici bunica nu îndrăznesc să-l lase pe Harry să treacă prin vreun pericol. Mai mult, mama nu poate să-i spună nu. Aşa că Harry e nespus de răsfăţat. Nimeni nu l-ar trata astfel dacă el ar urma să fie rege într-o zi; îl transformă într-un tiran. Însă asta nu contează, pentru că o să intre în rândurile clerului şi probabil că va fi papă. Aş putea să jur că o să fie un papă foarte ridicol.

— Ce vrei? întreabă el neprietenos, conducându-şi calul în curtea imensă.

Ştiu imediat că lecţia lui a mers prost. De obicei, Harry e vesel şi zâmbitor; de obicei, călăreşte extraordinar de bine. E bun la toate sporturile şi, de asemenea, e extrem de bun la învăţătură. E un prinţ în toate privinţele, ceea ce va face ca vestea mea să fie deosebit de enervantă pentru el.

— Ai căzut de pe cal?

— Bineînţeles că nu. Calul ăsta prost a pierdut o potcoavă; trebuie potcovit. N-am călărit deloc. A fost o pierdere totală de vreme. Grăjdarul ar trebui dat afară. Ce faci aici?

— A, am venit doar să-ţi spun că urmează să mă logodesc.

— S-au pus în sfârşit de acord, aşa-i? Îşi aruncă frâiele unui grăjdar şi îşi freacă mâinile ca să-şi încălzească degetele. Le-a luat o veşnicie. Trebuie să spun că nu păreau foarte nerăbdători să te ia. Când pleci?

— Nu plec, îi răspund.

Era nerăbdător să fie singurul dintre tinerii Tudori, ca să acapareze toate momentele importante de la curte; cu Arthur la Ludlow şi Mary încă în odaia copiilor, o fi sperat că toţi ochii vor fi îndreptaţi asupra lui.

— Mai durează câţiva ani până plec, îi zic. Aşa că dacă speri asta, vei fi dezamăgit.

— Înseamnă că n-o să fii măritată, zice el cu naturaleţe. Învoiala o să pice. N-o să se însoare cu tine ca să te lase în Anglia. Vrea o nevastă în castelele lui foarte friguroase, nu una la Londra, care cumpără haine. Vrea să te rupă de restul lumii şi să aibă un moştenitor. Ce altceva? Crezi că te vrea pentru frumuseţea ta? Pentru graţia şi înălţimea ta? Râde grosolan, neluându-mi în seamă îmbujorarea provocată de comentariul jignitor despre înfăţişarea mea.

— Mă voi căsători acum, zic eu supărată. Aşteaptă şi-ai să vezi. Mă voi mărita acum şi voi pleca în Scoţia când voi împlini 14 ani, iar între timp voi fi numită regina Scoţiei şi voi locui aici, la curte. Voi avea odăi mai mari, propriile mele doamne de onoare şi voi avea întâietate în faţa tuturor, în afară de mama, regina, şi de tatăl meu, regele.

Vreau să mă asigur că înţelege pe deplin ce zic, ce glorie mi se aşterne dinainte, cât de tare va fi el pus în umbră.

— Voi păşi înaintea ta, subliniez. Indiferent dacă voi creşte mai înaltă sau nu. Indiferent dacă mă consideri frumoasă sau nu. Voi avea întâietate în faţa ta. Şi va trebui să te pleci dinaintea unei asemenea regine.

Obrajii i se fac stacojii, de parcă ar fi fost pălmuit. Gura lui mică, precum un boboc de trandafir, rămâne căscată, dând la iveală dinţii perfect albi. Ochii lui albaştri stau să iasă din orbite.

— N-o să mă plec niciodată în faţa ta.

— Ba sigur că da.

— N-o să faci pe regina cu mine. Eu sunt prinţul. Sunt ducele de York!

— Duce, zic eu de parcă aud pentru prima oară acest titlu. Da. Foarte bine. Un duce cu sânge albastru, foarte de seamă. Dar eu voi fi regină.

Sunt uluită să văd că pur şi simplu tremură de mânie. Îi dau lacrimile.

— Ba nu! Ba nu! Nici măcar nu eşti măritată!

— Ba da. Voi avea o cununie oficiată printr-un delegat şi voi primi toate bijuteriile şi titlul.

— Nu bijuteriile! urlă el ca un lup hăituit. Nu titlul!

— Regina Scoţiei! îl necăjesc eu. Regina Scoţiei! Şi tu nu eşti nici măcar prinţ de Wales.

Scoate un urlet de furie şi pleacă valvârtej de lângă mine, pe o uşiţă care duce în palat. Îl aud cum ţipă furios în timp ce urcă scările în salturi. O să dea fuga la mama – îi aud cizmele de călărie bocănind prin galerie. O să dea fuga în odăile ei să-i plângă în poală şi s-o implore să nu mă lase să am întâietate, să nu mă lase să fiu regină, când el nu e decât al doilea fiu şi duce, să o roage să mă pună într-o poziţie mai prejos de a lui, să mă reducă la statutul meu lipsit de importanţă – acela de fată, să mă dea jos de pe tron.

Nu alerg după el. Nici măcar nu îl urmez. Îl las să plece. Mama nu poate să facă nimic nici dacă ar vrea – bunica a decis tot. Urmează să fiu logodită şi să trăiesc la curte vreme de doi ani minunaţi, ameţitori, voi fi regină acolo unde am fost doar prinţesă, voi fi mai presus de toată lumea în afară de părinţii mei, împodobită în ţesătură cu fir de aur şi acoperită cu bijuterii. Şi chiar cred că şocul primit de vanitatea lui Harry o să-l ucidă. Îmi las ochii în jos, aşa cum face bunica atunci când obţine ce vrea şi îl laudă pe Dumnezeu pentru asta, şi zâmbesc cu satisfacţia ei tăcută. Cred că frăţiorul meu o să se îmbolnăvească de atâta plâns.

Palatul Greenwich, Londra, primăvara anului 1502

Îi scriu fratelui meu, prinţul de Wales, ca să îi spun despre cununia mea oficiată prin intermediul unui delegat şi să-l întreb când are de gând să se întoarcă acasă. Îi povestesc că ziua cununiei a fost un mare eveniment oficial, s-a semnat tratatul, au avut loc o slujbă de cununie şi apoi un schimb de jurăminte în sala mare a mamei, în faţa a sute de oameni care m-au admirat. Îi spun că am purtat o rochie albă, cu mâneci brodate cu fir de aur şi pantofi albi din piele, cu şireturi aurite. James Hamilton, ruda soţului meu, a fost amabil cu mine, în calitate de delegat, şi mi-a fost alături toată ziua. Apoi am cinat la aceeaşi masă cu mama, şi noi am mâncat din acelaşi platou pentru că amândouă suntem regine.

Îi reamintesc, pe un ton stăruitor, că urmează să plec în Scoţia în vara de dinainte să împlinesc 14 ani şi că vreau să-l văd înainte de a pleca. De bună seamă că vrea şi el să mă vadă înainte să fiu regina Scoţiei atât cu numele, cât şi în persoană. Fac o listă cu toate cele trebuincioase şi o să am un convoi de bagaje format din o sută de care. De asemenea, o gândesc, dar nu i-o spun, acum sunt mai mare în rang decât soţia lui şi ea va merge în urma mea, căci eu sunt regină, iar ea e doar o simplă prinţesă. Dacă va veni la curte, va afla că trebuie să îmi facă reverenţe şi să păşească în spatele meu atunci când intrăm la cină. Nu vor mai exista reverenţe egale, atent măsurate; ea trebuie să se plece atât cât trebuie să se plece o prinţesă în faţa unei regine. Îmi doresc să o văd făcând asta. Îmi doresc ca el să o aducă numai ca să-i pot vedea orgoliul rănit.

Îi spun că Harry nu-şi poate reveni din şocul că eu merg înaintea lui la toate ocaziile oficiale, că sunt servită cu plecăciuni, că sunt o regină la fel de importantă ca mama noastră. Îi spun lui Arthur că tuturor ne este dor de el la curte, chiar dacă a fost vesel Crăciunul. Îi zic că tata cheltuiește o mică avere pe hainele pe care le voi lua cu mine în Scoţia, deşi consemnează fiecare bănuţ. Trebuie să am totul nou, draperii roşii din mătase pentru baldachin, totul brodat cu fir de aur. Cu toate astea, ei cred că toate vor fi gata până vara viitoare şi că voi porni la drum de îndată ce regele Scoţiei va confirma căsătoria, oferindu-mi pământurile pentru zestre. Dar Arthur trebuie să vină acasă să ne luăm la revedere. Arthur trebuie să vină acasă să mă vadă plecând. Dacă nu – când îi voi vedea din nou? „Mi-e dor de tine“, îi scriu.

Expediez scrisoarea către Ludlow laolaltă cu teancul de la mama şi bunica. Mesagerului îi va lua multe zile să ajungă la curtea lui Arthur. Drumurile către vest sunt ca vai de ele; tata zice că nu sunt bani ca să fie îmbunătăţite. Mesagerul va fi nevoit să îşi ia cu el cai de schimb, de teamă că nu va găsi alţii de închiriat pe drum. Va trebui să îşi petreacă nopţile la abaţiile şi mânăstirile ce-i vor ieşi în cale sau, de se va pomeni înzăpezit sau dacă îl va prinde noaptea, va trebui să se roage să fie găzduit la vreun conac sau la vreo fermă. Toată lumea e obligată să-l ajute pe mesagerul regelui; însă dacă drumul devine mlaştină sau dacă vreun pod a fost distrus de o inundaţie, nimeni nu prea poate face altceva decât să-l sfătuiască să o ia pe un drum ocolitor, iar el să-şi croiască o cale după cum îi stă în putinţă.

Aşa că nu aştept un răspuns rapid şi nu mă gândesc prea mult la asta până când, într-o dimineaţă de aprilie, foarte devreme, când intru în camera mea cu o lumânare în mână după ce am asistat la utrenie cu bunica, văd un mesager al regelui coborând de pe o galeră şi mergând iute pe chei, apoi intrând pe uşa ce dă spre aşezămintele regale. Pare epuizat, sprijinindu-se de stâlpul sculptat în timp ce îi zice încet unui străjer ceva ce-l face pe acesta din urmă să-şi azvârle suliţa şi să vină în fugă înăuntru.

Bănuiesc că se duce în odăile tatălui meu, regele, aşa că-mi părăsesc postul de observaţie de la fereastră şi merg de-a lungul coridorului să văd ce e atât de urgent, încât mesagerul a sosit la prima geană de lumină, şi gărzile îşi lasă jos armele şi fug. Dar chiar înainte să ajung la uşă, îi văd pe străjer şi pe doi-trei sfetnici ai tatălui meu coborând în grabă scările spre curtea de jos. Curioasă, privesc cum se strâng laolaltă şi apoi cineva iese din grup, aleargă în sus pe scări şi se duce la capelă să-l ia pe duhovnicul tatălui meu. Preotul vine imediat afară.

— Ce se întâmplă? întreb făcând un pas înainte.

Chipul călugărului Peter e palid, de parcă i s-a scurs tot sângele din obraji şi s-a transformat într-o foaie de hârtie.

— Iertaţi-mă, Alteţa Voastră, zice el, cu o mică plecăciune. Am de îndeplinit o treabă pentru tatăl Domniei Voastre şi nu pot să mă opresc.

Zicând asta, trece pe lângă mine! Trece în fugă! De parcă nici n-aş fi regina Scoţiei şi nu îmi voi lua în primire tronul vara viitoare! Aştept un moment, întrebându-mă dacă ar fi nedemn să alerg după el şi să insist să aştepte până când o să-i spun eu că poate pleca; dar pe urmă îl aud întorcându-se, urcând scările atât de încet, încât nu pricep de ce s-a năpustit pe ele în jos. Acum, nu mai e nici o grabă; îşi târâie picioarele, arătând de parcă şi-ar dori să nu meargă spre odăile tatălui meu. Sfetnicii vin încet în spatele lui, arătând ca şi cum ar fi fost otrăviţi. Mă vede că aştept, dar parcă se uită prin mine, căci nu face nici o plecăciune – nici măcar nu îmi acordă vreo atenţie. Trece pe lângă mine de parcă ochii lui ar fi aţintiţi asupra unei fantome şi nu poate să vadă bieţi muritori, nici măcar pe cei de spiţă regală.

Atunci ştiu sigur. Cred că am ştiut dinainte. Cred că am ştiut de cum l-am văzut pe mesager rezemându-se vlăguit de stâlp, dorindu-şi parcă să fi murit înainte să ne aducă această veste. Păşesc dinaintea preotului şi zic:

— E vorba de Arthur, nu-i aşa?

Numele scumpului meu frate îl face să se uite la mine, dar zice doar atât:

— Duceţi-vă la mama Domniei Voastre! Rosteşte asta de parcă ar putea să-mi poruncească, apoi îmi întoarce spatele şi se strecoară în odăile tatălui meu, fără să bată la uşă, fără ca acesta să fie anunţat, cu o mână pe uşă, iar cu cealaltă strângând crucifixul pe care-l are prins la cingătoare, de parcă acesta i-ar da putere.

Mă duc, dar nu pentru că trebuie să fac aşa cum îmi spune duhovnicul tatălui meu, căci sunt regină şi ascult doar de părinţii şi de soţul meu, ci pentru că mă tem că vor merge la mama şi îi vor spune ceva înfiorător. Aproape îmi închipui cum voi bloca uşa odăii ei, pentru ca nimeni să nu poată intra. Dacă nu ştim, poate că nu s-a întâmplat. Dacă nu ne spune nimeni că s-a petrecut ceva cumplit cu Arthur, atunci poate că el e totuşi bine la Ludlow, vânând, bucurându-se de vremea de primăvară, călătorind prin Ţara Galilor ca oamenii să-şi vadă prinţul, învăţând cum să îşi conducă principatul. Poate că e fericit cu Caterina de Arogant; aş fi bucuroasă să-i văd chiar dacă ea ar fi motivul fericirii lui. Poate că e însărcinată şi ni s-au adus veşti bune. Mi-ar plăcea să aud până şi veşti bune despre ea. Mă gândesc la toate veştile minunate pe care ar fi putut să le aducă mesagerul cu atâta grabă. Mă tot gândesc că Arthur e aşa un scump, atât de îndrăgit de toată lumea, atât de drag mie, încât nu se poate să se fi întâmplat nimic rău. Vestea nu poate fi rea.

Mama e încă în pat, odaia ei parcă tocmai se trezeşte la viaţă. Doamna de onoare îi aduce rochii să îşi aleagă ce va purta azi, bonetele grele sunt întinse pe masă. Ridică privirea când intru agale în dormitorul ei. Mă gândesc că ar trebui să zic ceva, dar nu ştiu ce.

— Te-ai trezit devreme, Margaret, constată ea.

— Am mers la utrenie cu bunica.

— Ni se alătură la micul dejun?

— Da.

Şi mă gândesc: bunica va şti ce să facă atunci când duhovnicul va veni înăuntru cu chipul alb ca hârtia şi îndurerat.

— E totul în regulă, micuţă regină? mă întreabă ea duios.

Nu pot să-i răspund. Mă aşez lângă fereastră şi mă uit la grădină şi ascult paşii care se apropie tot mai tare, călcând apăsat pe coridor. Apoi, în sfârşit, după ceea ce pare un răstimp foarte lung, aud uşile de la sala ei de audienţe deschizându-se, zgomotul paşilor, uşile de la odăile reginei dându-se în lături şi apoi, în final, de neoprit, uşa de la dormitorul ei se deschide, şi duhovnicul tatălui meu intră cu capul plecat, precum cel mai umil slujbaş care trage un plug. Sar în picioare când intră şi îmi întind mâna de parcă aş putea să-l împiedic să vorbească.

— Nu! Nu! izbucnesc.

Însă el spune cu glas domol:

— Alteţa Voastră, regele vă roagă să veniţi imediat în odaia lui.

Îngrozită, mama se întoarce spre mine.

— Ce e? Tu ştii, nu-i aşa?

Îngrozită, îi răspund:

— E vorba de Arthur. A murit.

Ei zic că a murit de Sudoare, şi asta nu face decât să înrăutăţească lucrurile pentru noi, Tudorii. Molima a pătruns în ţară din temniţele din Franţa, odată cu armata de ocnaşi a tatei. Oriunde mărşăluia el, din Ţara Galilor, prin Bosworth, până la Londra, oamenii mureau într-o clipită. Anglia nu mai cunoscuse niciodată o asemenea boală. Tatăl meu a câştigat bătălia împotriva lui Richard al III-lea cu armata lui aducătoare de boală, dar a trebuit să îşi amâne încoronarea din pricina grozăviei ce venise odată cu ei. A fost denumită blestemul Tudorilor şi se zicea că o domnie care a început cu Sudoare va sfârşi în lacrimi. Şi iată-ne acum, deloc aproape de sfârşitul domniei noastre, dar adânciţi în sudoare şi lacrimi, iar blestemul armatei invadatoare a căzut asupra nevinovatului meu frate.

Tata şi mama sunt foarte afectaţi de pierderea fiului cel mare. Nu numai că îşi pierd băiatul – care nu avea nici 16 ani încă –, îşi pierd moştenitorul, băiatul pe care l-au pregătit să fie următorul rege, un Tudor care urma să vină la tron cu surle şi trâmbiţe, un Tudor pe care poporul îl voia, nu unul care le era impus. Tatăl meu a trebuit să lupte pentru tronul lui, şi apoi să-l apere. Încă mai trebuie să-l apere, chiar şi acum; împotriva familiei regale mai vechi care l-ar lua înapoi dacă ar putea, împotriva verilor Plantageneţi care ne poartă o duşmănie făţişă în Europa sau chiar împotriva celor care se află la curte şi despre care nu ştim încă. Arthur urma să fie primul Tudor pe care toată Anglia îl primea cu bucurie pe tron, atât fiul vechii familii regale, cât şi al celei noi. Îl numeau trandafirul dulce, trandafirul Tudor, vlăstarul care unea două roze, roşul Lancasterilor şi albul familiei York.

Acesta e sfârşitul copilăriei mele. Arthur a fost fratele meu, scumpul meu, prietenul meu. Îl admiram în calitate de frate mai mare, îl recunoşteam ca prinţul meu, credeam că îl voi vedea urcând pe tron ca rege. Mi-l închipuiam conducând Anglia, iar pe mine ca regină a Scoţiei, cu un tratat de pace veşnică şi un schimb regulat de vizite şi scrisori, iubindu-ne ca frate şi soră şi monarhi învecinaţi. Şi acum, că el e mort, îmi dau seama cu câtă înverşunare detest zilele pe care nu le-am petrecut împreună, lunile când el a fost cu Caterina în mlaştinile din Ţara Galilor şi în care nici nu l-am văzut, nici nu i-am scris suficient de des. Mă gândesc la zilele din copilăria noastră, când eram şcoliţi de profesori particulari diferiţi, când eram separaţi pentru ca eu să învăţ să cos şi el să înveţe greacă, şi la cât de puţine zile am fost alături de el, de fratele meu. Nu ştiu cum o să pot să suport viaţa fără el. Am fost patru copii în familia Tudor, iar acum suntem doar trei, primul născut şi cel mai bun a murit.

Mă îndepărtez de odăile mamei păşind de-a lungul coridorului când, îl zăresc venind din direcţie opusă pe Harry, cu faţa umflată şi ochii roşii de plâns. Când mă vede, colţurile gurii lui mici se lasă în jos de parcă ar fi cât pe ce să plângă şi toată mânia şi durerea mea se îndreaptă asupra lui, acest băiat bun de nimic, acest răsfăţat care îşi îngăduie să plângă de parcă ar fi singurul om din lume care pierde un frate.

— Taci! mă răstesc la el. Pentru ce plângi?

— Fratele meu! îşi înghite el lacrimile. Fratele nostru, Margaret!

— Tu nu erai vrednic nici să-i lustruieşti cizmele! Simt că mă sufoc de nervi. Nu erai vrednic să-i îngrijeşti calul! Nu va mai exista altul ca el. Nu va mai exista niciodată un prinţ ca el.

Uimitor, Harry se opreşte din plâns. Se face palid şi are un aer aproape lugubru. Înalţă capul, îşi îndreaptă umerii, îşi scoate înainte pieptul firav, de băieţel, îşi pune mâinile în şolduri, mai că reuşeşte să facă pe grozavul.

— Va mai exista un alt prinţ ca el, promite solemn. Mai bun ca el. Eu. Eu sunt noul prinţ de Wales şi eu voi fi regele Angliei în locul lui, şi n-ai decât să te obişnuieşti cu asta.

Castelul Windsor, Londra, vara anului 1502

Şi chiar ne obişnuim. Aceasta e diferenţa între a fi de viţă regală şi a fi un om de rând, lipsit de orice importanţă. Putem să jelim, să ne rugăm şi să ni se frângă inima, dar, cu toate astea, trebuie să păstrăm aparenţele, iar curtea să rămână centrul frumuseţii, modei şi artei; tata trebuie să aprobe legi şi să se întâlnească cu Consiliul de Coroană şi să se păzească de rebeli şi de ameninţarea permanentă a francezilor, iar noi trebuie să avem un prinţ de Wales, chiar dacă adevăratul prinţ, scumpul prinţ Arthur, n-o să-şi mai ocupe niciodată locul la tron. Harry este acum prinţul de Wales şi, aşa cum a declamat, mă obişnuiesc cu asta.

Însă nu vor să-l trimită la Ludlow. Asta mă înfurie mai mult ca orice; dar, cum suntem de viţă regală, nu pot să zic nimic. Scumpul Arthur a trebuit să meargă la Ludlow să-şi conducă principatul, să înveţe să fie rege, să se pregătească pentru măreţia care urma să fie a lui; dar acum că l-au pierdut, nu vor să-l scape din ochi pe Harry. Mama îl doreşte acasă pe singurul ei fiu în viaţă. Tata se teme că s-ar putea să-şi piardă unicul moştenitor. Iar bunica îi spune tatei că ei doi pot să-l înveţe pe Harry tot ce are nevoie să ştie pentru a fi rege şi că ar fi mai bine să-l ţină la curte. Preţiosul Harry nu e nevoit să plece departe, nici să se însoare cu o prinţesă străină. Nu va fi adusă nici o frumuseţe acoperită cu văluri să domnească peste noi toţi. Harry poate să fie sub ochii bunicii, sub aripa ei, la porunca ei, de parcă ar vrea cu toţii ca el să rămână veşnic un copilaş răsfăţat.

Caterina de Arogant – deloc arogantă acum, ci trasă la faţă, slabă şi palidă – se întoarce de la Ludlow într-o lectică acoperită. Mama este neînchipuit de indulgentă cu ea, deşi nu a făcut nimic pentru familia noastră, în afară de a-l lua pe Arthur de lângă noi în ultimele sale luni de viaţă. Mama plânge pentru ea şi o ţine de mână, se plimbă şi se roagă împreună. O invită adesea în vizită, aşa că prezenţa ei spaniolă prostească, mătăsurile şi catifelele ei negre, mantila ei neagră incredibil de somptuoasă mătură galeriile încolo şi încoace tot timpul, iar mama porunceşte ca noi toţi să nu spunem nimic ce ar putea să o supere.

Dar zău aşa, ce ar supăra-o? Se preface că nu înţelege nici engleză, nici franceză când îi vorbesc; şi n-am de gând să încerc o conversaţie în latină. Chiar de-aş vrea să-i împărtăşesc durerea şi gelozia, n-aş fi în stare să găsesc cuvinte pe care să le înţeleagă. Când îi vorbesc în franceză, se uită complet lipsită de expresie; iar când stau chiar lângă ea la cină, îi întorc spatele ca să-i arăt că nu am nimic să-i spun. Ea a plecat în Ţara Galilor cu cel mai frumos, amabil şi iubitor prinţ pe care l-a cunoscut vreodată lumea şi nu a reuşit să-l păstreze, aşa că acum el e mort şi ea e izolată în Anglia – iar eu ar trebui să n-o supăr? Oare n-ar fi cazul ca mama să se gândească că poate ea mă supără pe mine?

Ea trăieşte, cu o cheltuială enormă, la Durham House, pe Strand. Presupun că o vor trimite acasă în Spania, dar tata nu e dispus să plătească partea ei de moştenire în calitate de văduvă, când el nici măcar n-a primit zestrea ei completă în calitate de mireasă. Nunta zadarnică costă numai ea mii: castelul cu dansatorii, velele de mătase portocalie ale carului alegoric în formă de corabie! Vistieria Angliei e mereu săracă. Trăim pe picior mare, aşa cum ar trebui să facă o familie regală, dar tata plăteşte o avere pe spioni şi mesageri pentru a supraveghea curţile din Europa, de teamă ca verii noştri Plantageneţi aflaţi în exil să nu comploteze să se întoarcă şi să pună mâna pe tronul nostru. Straja regatului prin mituirea prietenilor şi spionarea duşmanilor este groaznic de costisitoare; tata şi bunica născocesc tot timpul dări şi impozite ca să strângă banii de care au nevoie. Nu cred că tata poate să facă rost de banii necesari să o trimită pe Caterina acasă în ţara Aroganţei, aşa că o ţine aici, zicând că va fi consolată de familia răposatului ei soţ, în timp ce el tratează cu tatăl ei cel zgârcit să încheie un acord, astfel încât să o poată trimite acasă în Spania şi să obţină un profit.

Ea ar trebui să fie în doliu, să trăiască în izolare, însă e mereu aici. Într-o după-amiază, intru în odaia copiilor şi găsesc hărmălaie, iar ea se află în chiar în mijloc, jucându-se de-a turnirul cu sora mea Mary. Au înşirat perne pentru a sluji drept balustrada despărţitoare care separă un cal de celălalt şi aleargă de o parte şi de alta a acesteia şi se lovesc cu perne în timp ce trec una pe lângă cealaltă. Mary, care a început să scoată mici hohote de plâns neconvingătoare de fiecare dată când se roşteşte numele lui Arthur în rugăciunile noastre de pomenire din capelă, se zbenguie acum şi râde şi boneta i-a căzut de pe cap, părul auriu şi buclat i s-a desfăcut, şi rochia îi e trasă în sus şi băgată în betelia de la mijloc, ca să poată ţopăi de parcă ar fi o lăptăreasă care aleargă după vaci. Caterina, care nu mai e văduva tăcută, înveşmântată în negru, are rochia neagră strânsă într-o mână ca să poată lovi podeaua cu pantoful scump din piele neagră, să meargă în galop pe partea ei şi să o lovească pe surioara mea în cap cu o pernă. Femeile din odaia copiilor, cărora nici nu le trecuse prin cap să facă apel la bună-cuviinţă, pun pariuri, râd şi le încurajează cu urale să continue.

Intru cu paşi apăsaţi şi mă răstesc de parcă aş fi bunica:

— Ce e asta?

Doar atât am de zis, dar jur, Caterina înţelege. Râsul îi dispare din privire şi se întoarce spre mine, ridicând din umeri de parcă mi-ar sugera că nu se petrece nimic foarte serios, că doar se joacă în odaia copiilor cu sora mea.

— Nimic. Nu e nimic, zice ea în engleză, cu un puternic accent spaniol.

Văd că înţelege perfect engleza, exact aşa cum mi-am închipuit întotdeauna.

— Astea nu sunt zile potrivite pentru jocuri prosteşti, spun eu răspicat şi cu glas tare.

Ea ridică din nou uşor din umeri. Mă gândesc cu un junghi de durere că poate lui Arthur i se părea fermecător acest gest mărunt.

— Suntem în doliu, zic cu asprime, privind de jur împrejur prin încăpere, aţintindu-mi ochii asupra fiecărui chip plecat, exact aşa cum face bunica atunci când mustră întreaga curte. Nu jucăm jocuri stupide ca proştii pe izlaz.

Mă îndoiesc că pricepe „proştii pe izlaz“, dar nimeni n-ar putea să înţeleagă greşit tonul meu dispreţuitor. Roşeşte în timp ce îşi îndreaptă corpul ca să fie cât mai înaltă. Nu e înaltă, dar acum pare a fi deasupra mea. Ochii ei de un albastru închis se uită fix într-ai mei, şi eu îi întorc privirea, provocând-o să mă contrazică.

— Mă jucam cu sora ta, zice ea cu glas scăzut. Are nevoie măcar de puţină bucurie. Arthur nu voia…

Nu suport să o aud pe fata asta care a venit din Spania şi l-a luat de la curte şi s-a uitat la el cum moare rostindu-i numele. Cum îndrăzneşte să zică atât de nepăsător „Arthur“ în faţa mea, care nu pot să-i rostesc numele de durere?

— Alteţa Sa ar vrea ca sora lui să se poarte ca o prinţesă a Angliei, mă răţoiesc, semănând cu bunica mai mult ca niciodată. Mary scoate un vaiet şi aleargă la una dintre femei să-i plângă în poală. O ignor complet şi continui: Curtea e în doliu, nu sunt permise jocuri zgomotoase, dansuri sau activităţi nepotrivite. O măsor cu dispreţ pe Caterina din cap până în picioare. Mă uimeşti, prinţesă văduvă. O să-mi pară rău să-i spun bunicii că uiţi care e locul tău.

Mă gândesc că am făcut-o de ruşine în faţa tuturor şi mă întorc spre uşă radiind triumfător. Însă chiar când dau să plec, ea zice încet şi simplu:

— Nu, tu eşti cea care greşeşte, soră. Prinţul Arthur m-a rugat să mă joc cu prinţesa Mary şi să mă plimb şi să stau de vorbă cu tine. Ştia că va muri şi m-a rugat să vă alin pe toţi.

Mă răsucesc pe loc, alerg la ea şi o trag de braţ, luând-o de lângă ceilalţi, ca să nu poată auzi nimeni altcineva.

— Ştia? Ţi-a lăsat vreun mesaj pentru mine?

În clipa asta sunt sigură că el mi-a trimis vorbe de adio. Arthur mă iubea, eu îl iubeam, eram totul unul pentru altul. Sunt convinsă că mi-a trimis un mesaj de adio, doar pentru mine.

— Ce ţi-a spus să-mi zici? Ce a spus?

Îşi fereşte ochii şi mă gândesc: e ceva ce nu-mi spune. Nu am încredere în ea. O lipesc de mine de parcă aş îmbrăţişa-o.

— Îmi pare rău, Margaret. Îmi pare foarte rău, zice ea, desprinzându-se din strânsoarea mea puternică. N-a zis nimic mai mult decât că speră ca nimeni să nu se întristeze din cauza lui şi că eu îi voi consola surorile.

— Şi ţie? Ţie ţi-a poruncit să nu te întristezi din cauza lui?

Îşi lasă pleoapele în jos; acum ştiu că îmi ascunde ceva.

— Am vorbit între patru ochi înainte ca el să moară, e tot ce zice ea.

— Despre ce? o întreb nepoliticos.

Ea ridică brusc privirea şi ochii ei de un albastru închis ard de pasiune.

— I-am dat cuvântul meu, izbucneşte ea. M-a rugat să-i fac o promisiune şi am făcut-o.

— Ce ai promis?

Genele blonde îi ascund din nou ochii; ea se uită iar în jos, păstrându-şi secretul, tăinuindu-mi ultimele cuvinte ale fratelui meu.

— Non possum dicere⁴, zice ea.

— Ce? O scutur un pic de braţ, de parcă ar fi Mary şi aş putea s-o plesnesc. Vorbeşte în engleză, proasto!

— Nu pot să zic, spune ea, aruncându-mi din nou privirea aceea arzătoare. Dar te asigur că sunt călăuzită de ultimele lui dorinţe. Întotdeauna voi fi călăuzită de dorinţele lui. Am jurat.

Mă simt complet neputincioasă în faţa îndârjirii ei. Nu pot să o conving şi nu pot să o forţez.

— Oricum, n-ar trebui să alergi şi să faci gălăgie, zic eu înciudată. Bunicii n-o să-i placă, iar mama se odihneşte. Probabil că deja ai deranjat-o.

— Aşteaptă un copil? mă întreabă încet tânăra femeie.

Zău aşa, nu e treaba ei. În plus, mama n-ar fi fost nevoită să conceapă un alt copil dacă n-ar fi murit Arthur. Practic, e vina Caterinei că mama e epuizată şi nevoită iarăşi să stea departe de lume.

— Da, zic eu pompos. Aşa cum ar trebui să fii şi tu. Am trimis o lectică la Ludlow să te aducă aici ca să nu fii nevoită să călăreşti, fiindcă am crezut că eşti însărcinată. Ne făceam griji pentru tine, dar se pare că nu era nevoie de gestul nostru curtenitor.

— Vai, nu ni s-a întâmplat niciodată, zice ea cu tristeţe, şi sunt atât de furioasă, încât ies din cameră trântind uşa, înainte să am vreme să mă întreb ce vrea să spună mai exact cu asta. „Vai, nu ni s-a întâmplat niciodată.“

Ce nu s-a întâmplat niciodată?

Catedrala Westminster, Londra, Anglia, februarie 1503

Cred că asta este cea mai groaznică zi din viaţa mea. Am crezut că nimic nu va fi mai rău decât pierderea lui Arthur, dar acum, la doar un an, mi-am pierdut mama, în timp ce dădea naştere – încercând să ofere tatălui meu şi ţării un fiu care să-l înlocuiască pe cel pe care l-am pierdut. De parcă vreun copil ar putea să-i ia vreodată locul lui Arthur! A fost o insultă faţă de el şi numai să se gândească la asta, a fost o nebunie din partea ei să încerce aşa ceva. Voia să-l consoleze pe tata, să-şi facă datoria de regină bună şi să ofere doi moştenitori, însă a avut o sarcină grea şi în cele din urmă n-a adus pe lume decât o fată; deci n-a meritat efortul. Sunt furioasă şi îndurerată, furioasă pe ea, pe tata, pe Dumnezeu însuşi, pentru felul în care acea pierdere îngrozitoare s-a preschimbat în trei: mai întâi Arthur, apoi mama, iar pe urmă bebeluşul. Şi totuşi o avem încă pe Caterina de Arogant. De ce să-i pierdem pe ei trei şi s-o păstrăm pe ea?

Funeraliile sunt o dovadă măreaţă a capacităţii bunicii de a pune la cale un spectacol grandios. Întotdeauna a spus că familia regală trebuie să strălucească în faţa poporului precum sfinţii din altar, şi moartea mamei e prilejul de a reaminti ţării că ea a fost o prinţesă Plantagenet care s-a măritat cu un rege Tudor. Ea a făcut ceea ce ar fi trebuit să facă ţara: s-a supus Tudorilor şi a învăţat să-i iubească. Sicriul mamei e drapat în negru, cu fir de aur formând o cruce pe dric. S-a făcut o efigie frumoasă cu ea pentru capacul sicriului, iar surioara mea Mary crede că e mama ei adevărată, care doar doarme, şi că se va trezi în curând şi totul va fi ca înainte. Asta nu reuşeşte să mă emoţioneze până la lacrimi, deşi o face pe prinţesa Caterina să-şi lase capul în jos şi să o ia de mână pe Mary. Cred că e doar parte din toată prostia enervantă tipică familiei mele şi încă o dovadă că, în afară de bunica, nu putem fi niciodată altfel decât ridicoli. Acum tata a dispărut, refuză să domnească, refuză să mănânce, refuză să vadă pe vreunul dintre noi, chiar şi pe mine. Toate astea sunt atât de jalnice, încât abia pot să vorbesc de nervi şi de durere.

Eu ar trebui să fiu, în calitate de regină a Scoţiei, cea care preia odăile mamei şi conducerea curţii. Ar fi cazul să am cele mai bune odăi, şi doamnele ei de onoare – să mă slujească pe mine. Dar totul se face anapoda: slujitorii ei sunt puşi pe liber fără să fiu consultată, iar doamnele ei de onoare se duc să locuiască la familiile lor în casele lor din Londra, în odăi de la curte sau la moşiile lor de la ţară. Deşi acum sunt cea mai importantă lady Tudor şi singura regină din Anglia, îmi păstrez vechile odăi. Nu am nici măcar haine de doliu noi, ci trebuie să port aceleaşi lucruri de când a murit Arthur. Mă tot aştept să o văd, ascult întruna aşteptându-mă să-i aud glasul. Într-o zi, mă pomenesc că merg în odăile ei să o văd, şi pe urmă îmi aduc aminte că e închis şi pustiu. E ciudat ca o persoană care era atât de liniştită şi discretă, care era mereu fericită să renunţe şi să plece capul, să lase o tăcere atât de dureroasă în urma ei. Dar aşa s-a întâmplat.

Bunica îmi spune că moartea mamei este modul lui Dumnezeu de a-mi arăta că în fiecare bucurie există durere şi că titlurile şi fastul lumesc sunt plăceri trecătoare. Nu mă îndoiesc că Dumnezeu vorbeşte direct cu bunica mea, căci e întotdeauna foarte sigură în privinţa a orice, iar duhovnicul ei, episcopul Fisher, este cel mai sfânt om pe care-l cunosc. Însă Dumnezeu nu reuşeşte să mă înveţe să dispreţuiesc fastul lumesc; din contră, moartea mamei, venind atât de curând după pierderea fratelui meu, mă face să tânjesc chiar mai mult decât înainte după siguranţa pe care mi-o oferă averea şi propria coroană. Mă simt de parcă toţi cei pe care îi iubesc cel mai mult au părăsit această lume şi nu mai pot avea încredere în nimeni. Singurele lucruri pe care te poţi baza în lumea asta sunt tronul şi averea, iar tot ce mi-a mai rămas este noul meu titlu. Nu mai am încredere decât în caseta mea cu bijuterii, garderoba pentru nuntă şi averea enormă care îmi va reveni la căsătorie.

Urmează să părăsesc Anglia la vară; planurile sunt neschimbate şi mă bucur de asta, căci nu e nimic pentru care să rămân aici. Regele James al Scoţiei se ţine de cuvânt cu privire la alianţa prin căsătorie şi voi avea o avere din arende – şase mii de lire de pe urma pământurilor pe care mi le-a dat, precum şi o mie de lire scoţiene pe an pentru renta mea. El va plăti simbriile celor 24 de slujitori englezi şi cheltuielile curţii mele. Dacă va avea ghinionul să moară – şi asta e posibil, căci e foarte bătrân –, atunci voi primi o avere considerabilă în calitate de văduvă a lui: voi avea Castelul Newark şi pădurea Ettrick şi mult, mult mai mult. Asta e ceva pe care mă pot baza: această avere şi coroana mea. Tot restul, orice altceva, chiar şi dragostea mamei mele, poate dispărea peste noapte. Ştiu asta acum.

Însă sunt surprinsă să simt că nu vreau să plec de acasă fără să mă împrietenesc cu fratele meu Harry şi mă duc să-l caut. E în odăile bunicii, citindu-i acesteia dintr-o psaltire în latină. Aud prin uşă glasul lui cristalin de băiat şi pronunţia sa frumoasă; nu se opreşte când uşile sunt date în lături de străjer, deşi ridică privirea şi mă vede. Cei doi sunt încadraţi de arcada din piatră sculptată a ferestrei, de parcă ar poza pentru un tablou despre Tinereţe şi Bătrâneţe. Amândoi sunt frumos îmbrăcați în catifea neagră; o rază de soare luminează, ca o aureolă, capul blond al lui Harry. Bunica poartă o bonetă albă, austeră, un testemel ca de călugăriţă. Amândoi ar trebui să se oprească şi să se încline, dar bunica dă din cap şi îi face semn lui Harry să continue, ca şi cum cuvintele lui sunt mai importante decât întâietatea mea. Mă uit la ei cu ranchiună ostenită. Amândoi sunt atât de zvelţi şi înalţi, iar eu sunt atât de scundă şi îndesată, băţoasă şi pusă pe harţă. Ei par pe de-a-ntregul alteţe regale, ca nişte sfinţi, iar eu parcă sunt doar frumos îmbrăcată.

Îi fac în tăcere o reverenţă bunicii şi mă aşez pe o pernă pe locul de la fereastră care mă face un pic mai înaltă ca ea, în timp ce Harry termină de citit. Durează o veşnicie până când zice:

— A fost frumos, Alteţa Ta, scumpul meu băiat, mulţumesc.

El se înclină şi închide cartea, i-o înapoiază şi spune:

— Eu sunt cel care ar trebui să-ţi mulţumească pentru că mi-ai pus în mâini asemenea cuvinte înţelepte, atât de minunat ilustrate.

Apoi se uită unul la altul cu admiraţie reciprocă, şi ea se duce la micuţa ei capelă personală să se roage, cu doamnele de onoare urmând-o îndeaproape, iar eu şi Harry rămânem singuri.

— Harry, îmi pare rău pentru ce am spus atunci când a murit Arthur, îi zic fără ocolişuri.

Îşi înalţă capul cu eleganţă. Lui Harry îi plac la nebunie scuzele.

— Eram atât de nefericită, adaug eu. Nu ştiam ce spun.

— Iar apoi a fost şi mai rău.

Momentul lui de mândrie a trecut. Mai că pot să-i miros nefericirea – nefericirea unui băiat, care nu e încă bărbat, care şi-a pierdut mama, singura persoană care l-a iubit sincer.

Cu stânjeneală, mă ridic în picioare şi îmi întind braţele spre el, îl cuprind cu ele. E aproape ca atunci când îl îmbrăţişam pe Arthur, e foarte înalt şi puternic.

— Fratele meu, zic, alegându-mi cu grijă cuvintele; n-am simţit niciodată duioşie faţă de Harry până acum. Fratele meu, repet eu.

— Sora mea, zice el.

Ne îmbrăţişăm în tăcere câteva clipe şi mă gândesc: asta aduce alinare. Acesta e fratele meu – puternic precum un mânz şi singur, aşa cum sunt şi eu. Cred că aş putea să mă încred în el. El cu siguranţă poate să aibă încredere în mine.

— Ştii, într-o bună zi voi fi regele Angliei, zice el, cu faţa lipită de umărul meu.

— Mai sunt mulţi ani până atunci, îi zic pentru a-l alina. Tata va reveni la curte şi totul o să fie cum era.

— Şi urmează să mă însor cu Caterina, zice el sfios. Îmi dă drumul, adăugând: N-a fost niciodată cu adevărat soţia lui Arthur – se va mărita cu mine.

Sunt atât de uluită, încât doar casc gura şi nu scot un cuvânt, mută de uimire. Harry observă chipul meu lipsit de expresie şi râde uşor, jenat.

— Nu imediat, desigur. Vom aştepta până voi împlini 14 ani. Dar ne vom logodi de îndată.

— Nu din nou! izbucnesc pe neaşteptate, pe când mă gândesc la şireturile aurite şi la nunta extravagantă.

— S-a stabilit.

— Dar e văduva lui Arthur, zic eu.

— Nu cu adevărat, replică el, cu o expresie stânjenită.

— Ce vrei să spui? Apoi, într-o clipă, înţeleg. Mă gândesc la Caterina de Arogant spunând: „Vai, nu ni s-a întâmplat niciodată“ şi la cum m-am întrebat ce a vrut să zică cu asta şi de ce ar spune aşa ceva.

— Vai, zic eu privindu-l cu atenţie. Lor nu li s-a întâmplat niciodată.

— Nu, spune el uşurat. Pot să pun rămăşag că până şi el recunoaşte cuvintele. Nu, vai, nu li s-a întâmplat, repetă el.

— Ăsta e planul ei? întreb furioasă. Asta e modalitatea prin care va reuşi să rămână aici pentru totdeauna? Aşa o să fie prințesa de Wales şi apoi regina Angliei, chiar dacă soţul ei a murit? Pentru că asta şi-a dorit. N-a fost niciodată îndrăgostită de Arthur, mereu a fost vorba de tron.

— E planul tatei, zice Harry cu inocenţă. A fost convenit înainte de… înainte de moartea mamei.

— Nu, trebuie să fie planul ei, zic eu, şi sunt convinsă. I-a promis ceva lui Arthur înainte de a muri. Cred că asta a fost.

Harry zâmbeşte angelic şi radios.

— Atunci am binecuvântarea fratelui meu, zice el. Îşi înalţă capul, ca atunci când citea psalmul latinesc, şi repetă din memorie: „De vor trăi fraţii împreună şi unul din ei va muri, fără să aibă fiu, femeia celui mort să nu se mărite în altă parte după străin, ci cumnatul ei să intre la ea, să şi-o ia soţie şi să trăiască cu ea“⁵.

— Asta e din Biblie? întreb eu, afectată de neştiinţa mea, dar gândindu-mă că e admirabil ca Dumnezeu să plănuiască acest aranjament convenabil pentru văduva cea costisitoare. În felul ăsta obţinem zestrea ei şi nu-i plătim moştenirea cuvenită. Nebănuite sunt căile Domnului! Ce bine de ea şi ce convenabil pentru tata!

— Deuteronomul, zice fratele meu, cărturarul. E voia Domnului să mă căsătoresc cu Caterina.

Harry pleacă la lecţia de echitaţie, şi eu rămân în odaia bunicii până iese din capela ei, urmată de doamnele de onoare, şi văd că, în spatele ei, prinţesa Caterina o ţine de mână pe Mary. Se pare că prinţesa Caterina se roagă adesea cu sora mea în capela ei. Îi cercetez repede boneta, rochia, pantofii şi remarc că nu are nimic nou. Poalele rochiei par noi, dar de fapt materialul a fost întors pe dos; pantofii sunt tociţi. Caterina de Arogant e nevoită să facă economie, părinţii ei nu-i trimit bani până nu se confirmă logodna, iar tatăl meu nu-i plăteşte moştenirea dacă în curând nu va mai fi văduvă. Nu-mi pot reţine sentimentul de mulţumire când văd că propria ei ambiţie i-a venit de hac.

Bunica mă vede şi îmi face semn să intru în capelă în timp ce celelalte pleacă şi rămânem singure în încăperea întunecoasă, în care întotdeauna persistă un uşor iz de tămâie şi cărţi.

— Ai vorbit vreodată între patru ochi cu prinţesa văduvă? mă întreabă ea.

— Nu prea mult, îi zic.

Nu ştiu ce răspuns vrea să audă. Îmi dau seama după ridurile sumbre din jurul gurii că e foarte nemulţumită de cineva. Sper doar că nu de mine.

— Ţi-a spus ceva despre preaiubitul nostru fiu Arthur?

Bag de seamă că bunica se referă acum la Arthur ca la preaiubitul nostru fiu, de parcă mama n-ar fi existat niciodată.

— Mi-a spus o dată că el a rugat-o să ne aline pentru pierderea suferită.

— Nu mă interesează asta, se răsteşte bătrâna doamnă. Nu mă interesează asta! A zis ceva despre cum era căsătoria ei înainte ca el să fie bolnav?

„Vai, nu ni s-a întâmplat niciodată“, gândesc în sinea mea. Cu glas tare, zic:

— Nu. Nu prea îmi vorbeşte.

Văd chipul bunicii încruntându-se, trădând profunda ei nemulţumire. S-a întâmplat ceva ce îi displace – şi cineva o să regrete asta. Îşi pune mâna osoasă peste a mea, cu un rubin magnific strălucindu-i pe deget, inelul apăsându-mi tare încheietura degetului.

— Întreab-o, porunceşte ea. Cere-i sfatul. Eşti o femeie tânără, pe cale să se mărite. Cere-i sfatul, ca de la fiică la mamă. Întreab-o ce se întâmplă în patul conjugal. Dacă i-a fost teamă sau dacă a avut dureri în noaptea nunţii.

Nu-mi vine să-mi cred urechilor. Sunt o mireasă cu sânge albastru. Nu trebuie să ştiu nimic. Nu trebuie să întreb.

Bunica scoate un icnet slab de nerăbdare.

— Întreab-o, zice ea. Şi apoi vino să-mi zici exact ce spune.

— Dar de ce? întreb nedumerită. De ce trebuie să fac asta? S-a petrecut cu mai mult de un an în urmă.

Îşi întoarce spre mine chipul palid de mânie. N-am mai văzut-o niciodată aşa.

— Zice că nu s-au culcat niciodată împreună, şuieră ea. Are 16 ani şi a fost măritată timp de aproape şase luni, iar acum zice că nu s-au culcat niciodată împreună? Condusă în patul nupţial sub privirile întregii curţi şi trezindu-se dimineaţa zâmbind, fără a tăgădui vreo clipă asta? Iar acum zice că e o fecioară neprihănită.

— Dar de ce să zică aşa ceva?

— Mama ei! exclamă bunica, de parcă aceste cuvinte ar fi o insultă. Mama ei cea vicleană şi rea, Isabela de Castilia, trebuie să-i fi spus să-l renege pe Arthur, astfel încât să se poată mărita cu Harry fără dispensă, ca o mireasă fecioară.

E atât de furioasă, încât nu mai poate sta locului. Se ridică de pe băncuţa de rugăciune şi merge cu paşi mari prin spaţiul mic, cu fustele ei negre măturând de colo-colo covorul de plante uscate de pe jos, astfel încât în cameră se împrăştie un miros înecăcios de sânziene, creţuşcă şi levănţică.

— Mireasă fecioară? O mireasă viperă! Ştiu la ce se gândesc ei. Ştiu ce pun la cale. Dar mai degrabă o văd moartă decât să ia tronul fiului meu.

Sunt înspăimântată. Mă ghemuiesc pe taburetul meu ca un pui de raţă gras în cuib atunci când pe deasupra zboară un prădător agil. Bunica se opreşte brusc, îşi pune mâinile pe umărul meu ca un şoim care îşi atacă prada. Strânsoarea ei e straşnică precum o gheară. Mă uit la ea şovăitor.

— Nu vrei ca ea să se mărite cu Harry? şoptesc eu. Nici eu nu vreau. Schiţez un zâmbet linguşitor, apoi adaug: Nu-mi place de ea. Nu vreau să se mărite cu fratele meu.

— Tatăl tău, zice ea, şi parcă se fărâmă în o mie de cioburi ascuţite de gelozie şi durere. Sunt sigură că vrea să-l seducă pe tatăl tău şi să se mărite cu el! A pus ochii pe fiul meu! Băiatul meu, scumpul meu băiat! Însă n-o să facă niciodată asta. N-o să-i permit în veci. 

1. Basse danse, un dans de curte celebru în secolele XV-XVI, caracterizat prin mişcări lente.

2. Joc de cuvinte intraductibil. În limba engleză, cuvântul pentru „soră“ este „sister“, iar cel pentru „cumnată“ este „sister-in-law“, care în traducere literală înseamnă „soră prin lege“.

3. „Sudoarea englezească“, numele unei epidemii mortale care a cuprins Europa Occidentală şi mai ales Anglia între 1485 şi 1551.

4. Nu pot să zic (lat.).

5. Vechiul Testament, Deuteronomul, 25:5, Editura Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti, p. 221.