Mika Waltari, Ihmiskunnan viholliset

Copyright © The Estate of Mika Waltari

First published in 1964 by Werner Söderström Ltd. (WSOY) 

First published in Finnish with the original title Ihmiskunnan viholliset by Werner Söderström Ltd. (WSOY) Finland

Published in the Romanian language by arrangement with Bonnier Rights, Helsinki, Finland and Plima d.o.o.

All rights reserved 

© 2016, 2020 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8552-3

ISBN PDF: 978-973-46-8553-0

ISBN print: 978-973-46-8052-8

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : Eugène-Romain Thirion (1839-1910), Triumful credinţei – martiri creştini în perioada lui Nero, 65 e.n.

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Fiu de preot, MIKA WALTARI s-a născut la Helsinki în anul 1908 şi a absolvit Colegiului Normal din localitate în 1926. S-a bucurat de un imens succes la apariţia primului său roman, de factură expresionistă, Marea iluzie (1928). Tânărul scriitor s-a aflat în atenţia criticilor, care fie l-au contestat, fie l-au lăudat, comparându-l cu Paul Morand, Hemingway sau Scott Fitzgerald. După teologie, a studiat filozofia şi estetica la Universitatea din Helsinki până în 1929. Redactor la Revista Finlandei, reporter la radio, cronicar literar, Mika Waltari s-a impus rapid ca romancier şi dramaturg. Autor extrem de prolific, a scris romane psihologice, istorice şi poliţiste, nuvele şi povestiri, literatură pentru copii, piese de teatru şi scenarii de film. Romanul Femeia şi străinul (1937) a fost tradus în 16 limbi. Dar notorietatea internaţională i-a adus-o Egipteanul (1945), impresionantă recreare a Egiptului din secolul al XIV-lea î.Hr., tradus în peste 30 de ţări, care l-a propulsat printre cei mai citiţi autori din lume. În 1955 a apărut Etruscul, un incitant roman de aventuri şi, totodată, o adevărată enciclopedie romanţată a civilizaţiei mediteraneene din secolul al V-lea î.Hr. În 1957 a devenit membru al Academiei Finlandeze, iar în 1970 a primit titlul de doctor honoris causa al Universităţii din Turku. Mika Waltari s-a stins din viaţă în 1979, la Helsinki. Din opera sa, la Editura Polirom au apărut până în prezent romanele: Etruscul, Amanţii din Bizanţ, Egipteanul, Mikael Karvajalka şi Secretul împărăţiei.

Partea Întâi

MINUTUS

„Expulză din Roma pe evrei, care se agitau mereu, instigaţi de Chrestus.“

Suetoniu, Vieţile celor doisprezece Cezari,
Claudius XXV¹

„Cu toate că, foarte de tânăr, a exercitat o stăpânire egală, ca număr de ani, cu cea a tatălui său vitreg, el a fost totuşi atât de remarcabil în primii cinci ani, mai cu seamă datorită extinderii Romei, încât, pe bună dreptate, Traianus recunoştea adesea că toţi principii sunt departe de a valora cât primii cinci ani ai lui Nero.“

Aurelius Victor, Liber de Caesaribus 5²

1. C. Suetonius Tranquillus, Vieţile celor doisprezece Cezari, trad. de David Popescu şi C.V. Georoc, Editura 100+1 Gramar, Bucureşti, 2005, p. 201.

2. Aurelius Victor, Liber de Caesaribus/Carte despre împăraţi, trad. de Mihaela Paraschiv, Editura Universităţii „Alexandru Ioan Cuza“, Iaşi, 2006, p. 105.

Cartea I

ANTIOHIA

Aveam şapte ani când veteranul Barbus mi-a salvat viaţa. Îmi amintesc bine cum am păcălit-o pe îngrijitoarea mea, Sofronia, ca să ajung pe malul fluviului Orontes. Şuvoaiele repezi ale apei mă fascinau şi, aplecându-mă de pe dig, priveam vârtejurile ce semănau cu nişte ochi de taur. Barbus a venit la mine şi m-a întrebat prietenos:

— Vrei să înveţi să înoţi, băiete?

I-am răspuns că vreau. El s-a uitat în jur, m-a apucat de ceafă şi de picioare şi m-a aruncat departe în fluviu. Apoi a scos un strigăt puternic, invocând ajutorul lui Hercule şi al gloriosului Jupiter, şi-a lepădat haina zdrenţuită pe dig şi a sărit după mine în apă.

Auzind strigătul, oamenii s-au adunat în jurul nostru. Toată lumea a văzut şi a întărit într-un glas cum Barbus, riscându-şi propria viaţă, m-a salvat de la înec, m-a adus la mal şi m-a rostogolit pe pământ ca să dau afară apa înghiţită. La sosirea Sofroniei, care plângea şi îşi smulgea părul din cap, Barbus m-a luat în braţele lui puternice şi m-a dus acasă, chiar dacă eu mă zvârcoleam şi încercam să scap, îngreţoşat de mirosul hainelor lui murdare şi a respiraţiei ce puţea a băutură.

Tata nu prea mi-a dat atenţie şi l-a servit pe Barbus cu vin, dând crezare poveştii că aş fi alunecat şi aş fi căzut în apă. Nu l-am contrazis, căci învăţasem să tac în preajma tatei. Dimpotrivă, fermecat de povestea lui Barbus, îl ascultam relatându-ne în cuvintele lui simple cum, pe vremea când era legionar, a străbătut înot Dunărea şi Rinul, chiar şi Eufratul, cu tot echipamentul pe el. Ca să-i mai treacă sperietura, tata a gustat şi el nişte vin, iar apoi şi-a amintit înflăcărat cum în tinereţe, când învăţa la şcoala de retorică din Rodos, a înotat de pe insulă până pe continent în urma unui rămăşag. El şi Barbus au hotărât cu fermitate că e timpul să învăţ să înot. Tata i-a dat lui Barbus haine noi, iar acesta, în timp ce se schimba, a avut prilejul să se laude cu nenumăratele sale cicatrici. Cele mai urâte erau pe spate şi fuseseră dobândite, după spusele lui, pe vremea când căzuse prizonier la parţi, în Armenia. Parţii îl biciuiseră, urmând să-l răstignească, după obiceiul roman, dar tovarăşii săi loiali îi salvaseră viaţa în ultima clipă printr-un atac surpriză.

Din ziua aceea, Barbus a rămas în casa noastră şi a început să-l numească pe tata stăpânul lui. Când nu era prea beat, mă ducea la şcoală şi mă aducea înapoi acasă. Mai presus de orice însă, m-a ajutat să devin roman, căci el chiar se născuse şi crescuse în Roma, slujind apoi treizeci de ani în Legiunea XV. În privinţa asta tata s-a interesat, căci deşi părea câteodată absent şi necomunicativ, totuşi nu era prost să adăpostească un legionar dezertor în casa lui.

Datorită lui Barbus am învăţat, pe lângă înot, şi să călăresc. La rugămintea lui, îndată ce am împlinit paisprezece ani, tata mi-a cumpărat un cal ca să pot intra în rândul tinerilor cavaleri din Antiohia. Deşi împăratul Caligula ştersese cu mâna lui numele tatălui meu de pe lista Ordinului Ecvestru¹, în Antiohia asta i-a adus tatei mai degrabă onoare decât ruşine, fiind cunoscută reputaţia de om de nimic a lui Caligula, pe care o dobândise încă de tânăr. Avea să sfârşească ucis în Circus Maximus din Roma, când a vrut să-şi numească senator calul favorit.

Pe atunci, tata îşi câştigase deja, fără voia lui, un asemenea statut în Antiohia, încât delegaţia oraşului l-ar fi luat bucuroasă la Roma să-l felicite pe Claudius cu ocazia urcării pe tronul imperial. Astfel, cu siguranţă, şi-ar fi primit înapoi titlul de cavaler. Însă tata a refuzat categoric să plece la Roma, iar ulterior s-a dovedit că a avut motive întemeiate să facă asta, chiar dacă s-a mărginit la a spune că preferă să trăiască liniştit şi că un bărbat umil nu are nevoie de onoruri.

Aşa cum Barbus a ajuns în casa noastră din întâmplare, tot prin voia sorţii averea tatălui meu sporea. El însă avea obiceiul să spună cu amărăciune că nu a avut niciodată noroc, deoarece, la naşterea mea, a pierdut-o pe singura femeie pe care a iubit-o cu adevărat. Totuşi, încă de când trăiam la Damasc, şi-a făcut obiceiul de a merge la târg de ziua morţii mamei ca să cumpere câte un sclav vlăguit. După ce îl ţinea o vreme în casa noastră, îngrijindu-l şi hrănindu-l până se punea pe picioare, tata se prezenta în faţa autorităţilor, plătea taxa de eliberare şi îi reda libertatea. Odată eliberat, tata îi dădea dreptul să folosească numele de Marcius, nu şi pe cel de Manilianus, precum şi bani ca să practice liber o meserie la care se pricepea. Astfel, unul dintre liberţi a devenit Marcius comerciantul de mătase, iar altul Marcius pescarul. Bărbierul Marcius a câştigat o avere datorită introducerii perucii în moda feminină, dar Marcius minerul a ajuns cel mai bogat dintre toţi, el fiind cel care avea să-l şi convingă pe tata să cumpere o mină de cupru abandonată în Cilicia.

Tata se plângea adesea că nu poate duce la bun sfârşit nici o faptă bună fără ca aceasta să-i aducă beneficii şi notorietate. Totuşi, închipuindu-şi că va rămâne secret, oferea ajutor atât nevoiaşilor, cât şi celor care nu meritau, arătându-se faţă de toţi mult mai generos decât faţă de mine, propriul său fiu.

Când s-a stabilit în Antiohia, după şapte ani petrecuţi în Damasc, a fost o vreme sfetnicul proconsulului graţie imparţialităţii sale, cunoştinţelor de limbi străine, precum şi datorită faptului că era un expert în obiceiurile evreilor, cu care se familiarizase în călătoriile lui prin Iudeea şi Galileea. Fiind un om paşnic şi binevoitor, tata a preferat întotdeauna compromisul în locul măsurilor severe. Aşa a devenit popular în rândul locuitorilor din Antiohia. La ceva vreme după pierderea titlului de cavaler, a fost ales în consiliul oraşului, însă nu mulţumită calităţilor sale, ci pentru că fiecare spera să tragă un folos de pe urma lui.

După ce Caligula a poruncit amplasarea unei statui înfăţişându-l în chip de zeu în Templul din Ierusalim şi în sinagogile din toate provinciile, tata şi-a dat seama prea bine că o asemenea măsură va atrage după sine o revoltă şi i-a sfătuit pe evrei ca în locul protestelor inutile şi periculoase să încerce să tragă de timp. Astfel, evreii din Antiohia au dat de înţeles Senatului roman că vor să ridice în sinagogile lor, pe cheltuială proprie, statui demne de împăratul Gaius, însă statuile fie erau distruse în timpul lucrărilor, fie înălţarea lor era împiedicată de apariţia a tot felul de semne rău prevestitoare. Iar când împăratul Gaius a fost omorât, faima tatei a sporit şi mai mult datorită înţelepciunii de care dăduse dovadă. Totuşi, nu cred să fi ştiut ceva despre complotul care se punea la cale, ci doar intenţionase, ca de obicei, să câştige timp ca să evite o revoltă ce ar fi afectat interesele economice ale oraşului.

Însă tata putea fi şi foarte încăpăţânat. În calitate de membru al consiliului oraşului, s-a opus categoric să dea bani pentru organizarea spectacolelor cu oameni daţi pradă animalelor sălbatice sau cu lupte între gladiatori şi nu sprijinea nici teatrele. Cu toate acestea, urmând sfatul liberţilor, a construit în oraş o colonadă care îi purta numele. Închirierea acestui loc i-a adus, pe lângă faimă, şi beneficii materiale considerabile.

Liberţii nu înţelegeau deloc de ce tata se purta aşa de sever cu mine şi de ce mă obliga să îmbrăţişez stilul lui de viaţă auster. Ei se întreceau în a-mi umple buzunarele cu bani ca să-mi cumpăr tot ce voiam, îmi dăruiau haine frumoase, mi-au împodobit şaua şi frâul şi s-au spetit pentru mine în toate felurile posibile, ascunzând de tata năzbâtiile pe care le făceam. Fiind tânăr şi necunoscător, ardeam de dorinţa de a mă dovedi cel mai bun în toate, ba chiar mai bun decât tinerii nobili din oraş, iar liberţii neştiutori au crezut că ambiţia mea le va îmbunătăţi statutul social şi va spori renumele tatălui meu.

Graţie lui Barbus, tata a recunoscut faptul că îmi sunt indispensabile cunoştinţele de limba latină. Latina vulgară, de legionar a lui Barbus nu-mi era prea utilă, de aceea tata m-a pus să citesc operele lui Vergiliu şi Titus Livius. Serile, Barbus obişnuia să îmi povestească despre colinele, atracţiile, obiceiurile, zeii şi generalii Romei, încât m-a cuprins o dorinţă nestăvilită de a vedea oraşul. Căci nu eram sirian, ci roman adevărat, descendent din neamurile vestiţilor Manilius şi Mecenas, chiar dacă mama fusese grecoaică. Desigur, nu am neglijat studierea limbii greceşti şi, la vârsta de cincisprezece ani, ştiam deja operele multor poeţi. Timp de doi ani, profesorul meu a fost Timaios, pe care tata l-a cumpărat după conflictele din Rodos şi pe care l-ar fi eliberat dacă acesta nu s-ar fi împotrivit, repetând cu amărăciune că între sclav şi om liber nu există nici o diferenţă reală pentru că libertatea se află în inima fiecărui om.

Deznădăjduitul Timaios, care, pe lângă poezie, m-a iniţiat şi în filozofia stoică, dispreţuia faptul că învăţam latina, căci, după părerea lui, romanii erau nişte barbari; el ura Roma pentru că subjugase Rodosul. Rodos, faimos pentru şcolile de retorică, fusese un stat independent, care nu plătea nici măcar taxe, asta până când mai-marii oraşului au pus să fie răstigniţi nişte cetăţeni romani, abuzând astfel de răbdarea Senatului.

Nu am dat mare atenţie învăţăturilor lui Timaios, cum nici el însuşi nu o făcea, ci se bucura de mâncărurile bune şi de patul comod; în plus, ca sclav avea mai multe beneficii în casa tatălui meu decât ar fi avut vreodată pe insula Rodos ca sofist liber. Oricum, Timaios n-a fost un filozof remarcabil.

Mă număram printre participanţii la jocurile tinerilor cavaleri organizate în oraş şi, împreună cu vreo zece camarazi, ne întreceam în tot felul de fapte îndrăzneţe. Între noi exista o înţelegere pecetluită printr-un jurământ şi obişnuiam să ne lăsăm ofrandele lângă un copac. O dată, întorcându-ne de la nişte exerciţii de călătorie, am decis să galopăm în viteză prin oraş şi să smulgem cununile atârnate de uşile prăvăliilor. Deşi nu voiam decât să-i necăjim puţin pe negustori, eu am smuls din greşeală o cunună neagră din frunze de stejar, agăţată acolo în semn de doliu. Ar fi trebuit să consider acest lucru de rău augur, iar în adâncul inimii îmi era teamă, chiar dacă am depus totuşi ofranda la copacul nostru.

Cel care cunoaşte Antiohia îşi poate închipui ce vâlvă a stârnit aventura noastră, chiar dacă poliţia n-a reuşit să ne prindă. În cele din urmă, a trebuit să mărturisim fapta, altfel toţi participanţii la jocuri ar fi fost pedepsiţi. Am scăpat cu o amendă pentru că judecătorii nu voiau să-i jignească pe părinţii noştri. După această întâmplare, ne-am limitat doar la isprăvi în afara zidurilor oraşului.

O dată am zărit un grup de fete pe malul râului făcând ceva misterios. Credeam că sunt ţărăncuţe şi mi-a venit brusc ideea să le răpim, aşa cum făcuseră odinioară romanii cu femeile sabine. Le-am împărtăşit gândul tovarăşilor mei, care au fost de acord, iar astfel am pornit în galop spre malul râului şi fiecare a ridicat alături de el în şa fata care îi era mai la îndemână. Însă acest lucru s-a dovedit a fi mult mai uşor de zis decât de făcut, deoarece a fost nevoie de ceva osteneală să le ţinem pe cal pe fetele care ţipau şi se zbăteau. Neştiind ce să fac, am început s-o gâdil pe fata de lângă mine ca s-o fac să râdă, iar după ce am reuşit să-i dau de înţeles că este în puterea mea, m-am întors pe malul râului şi am eliberat-o. La fel au făcut şi camarazii mei. Pe când ne îndepărtam, ele au aruncat cu pietre după noi, iar inima mi-a fost cuprinsă de o bănuială sumbră că nu erau doar nişte ţărăncuţe.

Fetele aparţineau, într-adevăr, unor familii bune şi se strânseseră acolo, pe malul râului, pentru a se purifica şi a depune nişte ofrande. Ar fi trebuit să ne dăm seama de acest lucru după panglicile colorate agăţate într-un tufiş drept avertisment. Dar cine să cunoască obiceiurile misterioase ale tinerelor femei?

Ca să-şi apere onoarea, fetele ar fi tăinuit această întâmplare, însă printre ele se afla şi o preoteasă care, din exces de zel, a afirmat public că am comis dinadins acest sacrilegiu. Şi astfel năzbâtia mea a declanşat un scandal imens. Unii sugerau chiar că ar trebui să ne căsătorim cu aceste fete a căror virtute fusese pângărită în timpul celui mai sacru ritual. Din fericire, nici unul dintre noi nu primise încă toga virilă².

Profesorul meu, Timaios, s-a înfuriat atât de tare la auzul celor întâmplate, încât, în ciuda statutului său de sclav, m-a lovit cu o nuia. Barbus i-a smuls-o din mână şi m-a sfătuit să fug din oraş. Superstiţios din fire, Barbus se temea şi de zeii sirieni. Lui Timaios, în schimb, nu-i era frică de zei, pentru că îi considera doar nişte simboluri, însă socotea că îi făcusem de ruşine reputaţia de profesor prin purtarea mea. Însă cel mai grav era fapul că nu-i puteam ascunde tatei păţania.

Eram lipsit de experienţă şi influenţabil. Văzând lumea atât de îngrozită şi furioasă, am început şi eu să consider fapta noastră mai gravă decât era de fapt. Timaios, ca om bătrân şi filozof stoic, ar fi trebuit să-şi păstreze calmul şi să mă încurajeze vorbindu-mi despre încercările sorţii, în loc să mă condamne. Dar în acest fel şi-a arătat adevărata faţă şi întreaga amărăciune din sufletul lui.

— Până la urmă, cine te crezi, ţânc îngâmfat şi antipatic? Tatăl tău ţi-a dat pe bună dreptate numele de Minutus³. Mama ta n-a fost altceva decât o grecoaică uşuratică, o dansatoare sau, poate şi mai rău, chiar o sclavă. Iată, asta ţi-e originea. A fost cu totul îndreptăţit şi nicidecum un capriciu când împăratul Gaius a şters numele tatălui tău de pe lista cavalerilor, pentru că pe vremea procuratorului Pilat din Pont a fost exilat din Iudeea pe motiv că se amestecase în superstiţiile evreilor. Nici măcar nu e un Manilianus adevărat, ci unul adoptat. În Roma şi-a câştigat averea printr-un testament ruşinos şi a fost implicat într-un scandal cu o femeie măritată, aşa că nici nu se poate întoarce vreodată acolo. Eşti un nimeni şi vei fi şi mai neînsemnat, tu, puşti desfrânat al unui tată lacom.

Ar fi continuat să mă insulte dacă nu i-aş fi tras una peste bot. Imediat m-am îngrozit de propria-mi faptă, pentru că nu se cuvine ca un discipol să-şi lovească profesorul, chiar dacă acesta din urmă este doar un sclav. Totuşi el mă lovise primul cu nuiaua; în plus, nu-i puteam îngădui să jignească memoria mamei mele, chiar dacă nu o cunoscusem niciodată. Cât despre ce îmi spusese despre tata, mi-am închipuit că erau doar minciuni rostite la supărare.

Timaios şi-a şters sângele de la gură cu satisfacţie, a zâmbit răutăcios şi mi-a zis:

— Îţi mulţumesc, Minutus, fiule, pentru acest semn. Ceea ce este strâmb nu va fi niciodată drept şi nici din cei inferiori nu se va naşte un nobil. Trebuie să mai afli despre tatăl tău că bea în secret sânge cu evreii şi că, în odaia sa, se închină Fortunei, zeiţa norocului. Cum altfel ar putea să se descurce atât de bine şi să se îmbogăţească atât de tare un om nevrednic? Dar povestea asta mă plictiseşte deja şi tu mă plictiseşti, la fel ca toată lumea asta nefericită unde minciuna biruie adevărul, iar înţelepciunea aşteaptă la uşă în timp ce neruşinarea chefuieşte.

N-am prea dat atenţie cuvintelor lui, fiind prea preocupat de problemele mele. În momentul acela am fost cuprins de un sentiment inexplicabil – voiam să dovedesc, printr-un act eroic, că nu sunt deloc neînsemnat şi, în acelaşi timp, să-mi răscumpăr greşeala. Împreună cu camarazii mei ne-am amintit de leul care auzisem că atacase nişte turme de vite la vreo jumătate de zi distanţă de oraş. Rar se întâmpla ca un leu să vină atât de aproape de un oraş mare, de aceea se vorbea mult despre acest incident. M-am gândit că dacă eu şi prietenii mei am reuşi să-l prindem viu şi l-am dărui circului oraşului, ne-am spăla păcatul şi chiar am căpăta renume de eroi.

Numai din orgoliul rănit al unui băiat de cincisprezece ani se puteau naşte astfel de idei nebuneşti. Pe deasupra, Barbus, care la lăsarea serii era la fel de beat ca de obicei, a considerat planul meu drept unul strălucit. De altfel, ar fi fost ciudat ca el să se împotrivească, deoarece se lăudase de nenumărate ori cu faptele lui vitejeşti. Spunea că, împreună cu alţi soldaţi, ar fi prins de multe ori lei pentru a mai câştiga ceva bani pe lângă solda sa neîndestulătoare.

Trebuia să părăsim oraşul imediat, deoarece poliţia era probabil pe cale să mă aresteze, şi eram convins că dis-de-dimineaţă aveau să ne ia caii definitiv. Am reuşit să conving şase prieteni să mă însoţească, căci ceilalţi trei au fost îndeajuns de inspiraţi încât să le povestească părinţilor în ce încurcătură intraseră şi fuseseră urgent trimişi afară din oraş.

Prietenii mei, care erau foarte speriaţi, s-au însufleţit atât de tare la auzul ideii mele, încât am început să bravăm care mai de care. Ne-am scos pe furiş caii din grajd şi am ieşit în galop din oraş. Între timp, Barbus făcuse rost de un sac întreg de arginţi de la Marcius, negustorul de mătase, fusese la circ şi mituise un îmblânzitor de animale priceput ca să ne întovărăşească. Încărcaseră un car cu plase, arme şi apărători din piele şi ne-am întâlnit dincolo de zidurile oraşului, la copacul nostru de sacrificii. Barbus a mai adus nişte carne, pâine şi câteva ulcioare cu vin. Vinul mi-a redat pofta de mâncare, căci eram atât de speriat şi abătut, încât nu putusem să înghit nimic până atunci.

Când am pornit, luna răsărise. Barbus şi îmblânzitorul de animale ne îmbărbătau povestindu-ne despre metodele folosite pentru prinderea leilor în diferite ţări. Din spusele lor, totul ni se părea atât de simplu, încât, încurajaţi de vin, camarazii mei şi cu mine le-am zis să se ţină deoparte pentru a nu ne răpi gloria. Atunci ei ne-au asigurat cu blândeţe că ne vor ajuta doar cu experienţa şi sfaturile lor şi vor avea grijă ca nu cumva să ne stea în cale. În amfiteatru văzusem cu ochii mei uşurinţa cu care nişte bărbaţi experimentaţi pot prinde un leu cu plasa şi cum un singur om îl poate ucide cu doar două suliţe.

Când se crăpa de ziuă, am ajuns în satul cu pricina, tocmai când locuitorii aprindeau focul pentru gătit. Zvonurile s-au dovedit a fi întru totul nefondate, căci sătenii nu trăiau deloc cu teama-n suflet, ba chiar erau mândri de leul lor. Nici un alt leu nu se mai arătase pe-acolo de o veşnicie. Acesta îşi făcuse culcuş într-o peşteră din muntele din apropiere şi îşi croise o cărare până la pârâu. Noaptea trecută ucisese şi mâncase o capră pe care sătenii o legaseră de un copac lângă cărare ca nu cumva leul să vâneze un animal mai de preţ. Nu atacase niciodată oamenii. Dimpotrivă, când ieşea din peşteră, îşi anunţa prezenţa printr-un răget puternic. Nici nu era un animal pretenţios, pentru că, în lipsă de altceva, se mulţumea şi cu stârvuri, dacă şacalii nu i-o luau înainte. Sătenii construiseră deja o cuşcă solidă din lemn în care intenţionau să ducă leul în Antiohia ca să-l vândă. Leul prins cu ajutorul unei plase trebuie legat strâns, apoi băgat rapid într-o cuşcă şi eliberat din strânsoare, altfel labele îi pot fi rănite.

Când au aflat despre intenţiile noastre, sătenii n-au părut deloc încântaţi, însă, din fericire, nu găsiseră deocamdată nici un cumpărător, iar când au mirosit că aveam probleme, au ridicat preţul atât de mult, că Barbus a trebuit să plătească două mii de sesterţi⁴ pentru leu şi cuşca din lemn. După ce am bătut palma şi am dat banii, pe Barbus l-a apucat tremuriciul şi ne-a sugerat să mergem la culcare şi să amânăm prinderea leului pentru a doua zi. Poate până atunci antiohienii aveau să se mai liniştească în privinţa sacrilegiului comis de noi. Îmblânzitorul însă a replicat că tocmai acum, dimineaţa, e timpul potrivit pentru prinderea leului deoarece, sătul fiind, e lent în mişcări şi somnoros.

Aşadar, el şi Barbus şi-au pus apărătorile din piele şi, călăuziţi de câţiva bărbaţi din sat, am călărit până la poalele muntelui. Sătenii ne-au arătat cărarea, locul de unde se adăpa leul, urmele imense de labe şi excrementele proaspete. Simţeam deja mirosul leului şi caii noştri deveneau din ce în ce mai agitaţi. Pe măsură ce ne apropiam de peşteră, începuse să ne usture nasul din cauza duhorii, caii tremurau, îşi dădeau ochii peste cap şi refuzau să mai facă vreun pas. Ne-am mirat, pentru că erau obişnuiţi cu sunetul trâmbiţelor în arenă, iar pe terenul de exerciţii săreau chiar şi peste foc cu noi în spinare.

Ne făcuserăm socoteala că am fi cât de cât în siguranţă călare, în cazul în care leul ne-ar ataca. Însă caii s-au speriat atât de tare, încât a trebuit să descălecăm şi să-i lăsam în urma noastră. Ne-am apropiat de peşteră pe jos, nedumeriţi, până când am auzit sforăitul asurzitor al leului. Sforăia aşa de tare, că se zguduia pământul. Se prea poate, totuşi, ca picioarele noastre să fi fost cele care tremurau, căci ne apropiam de vizuina unui leu pentru prima dată în viaţa noastră.

Sătenilor, în schimb, nu le era deloc frică, ba chiar susţineau că doarme neîntors până seara. Îi cunoşteau bine obiceiurile şi jurau că l-au hrănit aşa de bine, încât a devenit leneş şi greoi, prin urmare mai greu ar fi fost de fapt să-l trezim şi să-l convingem să iasă din culcuş.

Leul îşi făcuse o cărare lată printre tufişurile din jurul peşterii, iar pereţii de stâncă aflaţi de-o parte şi de alta erau aşa de abrupţi şi de înalţi, că Barbus şi îmblânzitorul abia au reuşit să se caţăre la loc sigur ca să ne poată ghida de acolo cu sfaturi utile. Ne-au explicat până unde trebuia întinsă plasa grea de frânghii la gura peşterii şi cum urma să fie ţinută, la fiecare capăt, de câte trei oameni. Al şaptelea trebuia să facă gălăgie şi să stea în dreptul capcanei astfel încât leul, abia trezit din somn şi orbit de lumina soarelui, să se repeadă la el şi astfel să sară direct în plasă. Aceasta trebuia înfăşurată în jurul animalului de câte ori era posibil, ferindu-ne de fălcile şi de labele lui. Cântărind tot ce aveam de făcut, ne-am dat seama că treaba nu era nici pe departe atât de uşoară cum o făcuseră cei doi să pară.

Ne-am aşezat să ne sfătuim care dintre noi urma să trezească leul. Barbus ne-a sugerat să împungem animalul cu o suliţă, dar numai cât să-l enervăm, fără să-l rănim. Îmblânzitorul ne-a asigurat că ne-ar face cu plăcere această mică favoare, însă genunchii lui ţepeni de la reumatism îl împiedicau; în plus, nici nu dorea să ne răpească acest privilegiu.

Tovarăşii mei au început să mă privească cu subînţeles şi mi-au spus că îmi vor acorda din toată inima această onoare, deoarece întreg planul fusese ideea mea şi tot eu îi convinsesem să ne jucăm de-a răpirea femeilor sabine, pricina întregii noastre aventuri. Simţind în nări mirosul pătrunzător al leului, am ţinut să le amintesc că eram unicul fiu al tatălui meu. Pricepând sensul spuselor mele, cinci dintre tovarăşii mei au afirmat şi ei că sunt singuri la părinţi. Acest lucru putea fi o scuză bună pentru prudenţa noastră. Unul dintre noi avea doar surori, iar Charisios, care era cel mai tânăr, ne-a explicat, la rândul lui, că fratele său era bâlbâit şi suferea de multe alte beteşuguri.

Îmblânzitorul de animale devenise nerăbdător şi ne sfătuia să strângem nişte vreascuri, să aprindem torţe şi să alungăm leul din peşteră cu ajutorul fumului şi al focului. Sătenii sirieni au protestat vehement la auzul acestor idei pentru că desişul din jur era extrem de uscat din cauza secetei, iar flăcările ar fi putut provoca un incendiu imens care s-ar fi extins până în Antiohia, pârjolind satele şi terenurile agricole.

Văzând că tovarăşii mei mă presau şi că, vrând-nevrând, tot eu trebuia să joc rolul momelii, Barbus a tras o duşcă zdravănă din ulciorul cu vin, l-a invocat pe Hercule cu vocea tremurândă şi m-a încredinţat că mă iubeşte mai mult decât pe propriul său fiu, cu toate că nu avusese niciodată un fiu. Mi-a zis că o asemenea sarcină nu e pentru mine, dar el, un bătrân veteran, e gata să intre în peşteră şi să trezească leul. Iar dacă va pieri din cauza vederii slăbite şi a picioarelor şubrede, speră să-i asigur o înmormântare frumoasă şi să ţin un discurs memorabil, care să facă cunoscute tuturor faptele lui eroice. Îşi dorea ca această moarte demnă să fie dovada supremă că tot ce îmi povestise de-a lungul anilor despre vitejiile lui era măcar în parte adevărat.

Când l-am văzut coborând pe peretele abrupt al muntelui cu o suliţă în mână, m-am emoţionat şi, îmbrăţişându-ne cu afecţiune, am plâns amândoi. Nu puteam să accept ca un om bătrân să-şi sacrifice viaţa în locul meu şi pentru greşeala mea. L-am rugat, în schimb, să-i transmită tatălui meu că am înfruntat moartea ca un bărbat, sperând că asta mă va izbăvi de orice păcat, căci oricum îi adusesem mereu numai necazuri, din ziua în care mama murise dându-mi naştere şi până acum când, deşi nu avusesem intenţii rele, îi pătasem cinstitul său nume, făcându-l de râs în întreaga Antiohie.

Barbus, la rândul lui, m-a îndemnat să iau măcar câteva înghiţituri de vin, pentru că, mi-a garantat el, nu mai simţi nici o durere când ai o cantitate zdravănă de vin în burtă. Am băut şi i-am făcut pe prietenii mei să jure că vor ţine plasa strâns şi că nu-i vor da drumul pentru nimic în lume. Am înşfăcat suliţa cu ambele mâini, am strâns din dinţi şi m-am furişat pe cărarea făcută de leu, apoi prin deschizătura dintre stânci. Sforăitul asurzitor îmi bubuia ca un tunet în timpane şi, în cele din urmă, am reuşit să disting forma leului lungit în peşteră. Am înfipt suliţa în trupul animalului fără să mă uit, l-am auzit scoţând un răget înfiorător de durere, am ţipat şi eu şi am rupt-o la fugă mai iute decât alergasem vreodată la vreo întrecere sportivă, nimerind direct în plasa pe care amicii mei o întinseseră în grabă, fără să mai aştepte să sar peste ea.

În timp ce eu mă luptam pentru propria-mi viaţă, încâlcit în laţurile plasei, leul a ieşit sfios din peşteră şi s-a oprit parcă surprins, uitându-se la mine. Era o bestie imensă şi înfricoşătoare, a cărei înfăţişare falnică a fost de nesuportat pentru prietenii mei, care au azvârlit plasa şi au luat-o la goană ţipând. Îmblânzitorul striga că plasa trebuie aruncată imediat asupra leului, din prima, înainte ca acesta să apuce să se obişnuiască cu lumina zilei, pentru că altfel ar putea deveni periculos.

Şi Barbus ţipa, îndemnându-mă să am prezenţă de spirit şi să ţin minte că sunt un roman şi un membru al familiei Manilianus. Dacă era nevoie, el putea să coboare imediat de pe stâncă şi să ucidă leul cu sabia, însă trebuia mai întâi ca eu să încerc să-l prind în viaţă. Nu ştiu care sfat era mai potrivit, însă odată ce camarazii mei au dat drumul plasei, mi-a fost mult mai uşor să mă eliberez din ea. În pofida tuturor necazurilor, laşitatea lor m-a enervat atât de tare, încât am apucat ferm plasa şi l-am privit pe leu drept în ochi. Acesta mi-a întors privirea arbordând o înfăţişare maiestuoasă şi o expresie profund jignită, scâncind încetişor din cauza uneia din labele din spate, care îi sângera. Am ridicat plasa cu amândouă mâinile, înălţând-o de unul dintre capete cu toată puterea, deoarece era destul de grea pentru un singur om, şi am aruncat-o. În acelaşi timp, leul a făcut un salt în faţă, s-a încâlcit în frânghii şi a căzut pe-o rână. Răgea teribil şi a început să se rostogolească pe pământ, înfăşurându-se în plasă aşa de bine, că n-a reuşit să mă lovească cu laba decât o singură dată. I-am simţit toată forţa, căci m-a azvârlit de-a berbeleacul la o distanţă considerabilă, ceea ce, fără îndoială, mi-a salvat viaţa.

Barbus şi îmblânzitorul de animale se îndemnau cu voce tare unul pe celălalt să treacă la fapte, cel din urmă înşfăcând o furcă din lemn cu care a trântit leul la pământ, iar Barbus a reuşit să-i înnoade o frânghie în jurul labelor din spate. În acel moment, sătenii sirieni au încercat să ne vină în ajutor, însă m-am răstit la ei şi le-am interzis să se apropie, poruncindu-le prietenilor mei laşi să vină şi să contribuie la capturarea leului. Altminteri tot planul nostru s-ar fi dus pe apa sâmbetei. În cele din urmă, aceştia ni s-au alăturat, deşi s-au ales cu câteva zgârieturi de la ghearele animalului. Îmblânzitorul a întărit nodurile făcute de noi până când leul abia mai putea să se mişte. În tot acest timp eu stăteam aşezat pe pământ, tremurând de furie şi atât de supărat, că am vomitat între propriii genunchi.

Ţăranii sirieni au trecut o bârnă de lemn printre labele legate ale leului, l-au ridicat pe umerii lor şi au pornit spre sat. Atârnat de bucata aia de lemn, părea mai mic şi mai puţin impunător decât în clipa când ieşise din peşteră la lumina zilei. De fapt, era doar un animal bătrân, slăbit şi plin de purici, cu coama cheală pe alocuri şi cu colţii destul de tociţi. Însă ceea ce mă preocupa cel mai tare era ca leul să nu moară strangulat în drum spre sat.

Deşi tonul vocii m-a trădat de câteva ori, am reuşit să le spun prietenilor mei tot ceea ce credeam despre ei şi despre prietenie în general. Le-am zis că acum sigur învăţasem că omul nu se poate baza decât pe el însuşi atunci când viaţa îi este în pericol. Ruşinaţi, camarazii mei mi-au acceptat criticile, însă au ţinut să-mi amintească de legământul pe care îl făcuserăm şi că reuşiserăm să capturăm leul împreună. Erau gata să recunoască faptul că mie mi se cuvenea cel mai mult gloria unei asemenea fapte eroice, dar, în acelaşi timp, nu voiau să nesocotesc rănile de pe trupurile lor. Atunci, eu le-am arătat braţul care încă sângera atât de puternic, încât începuseră să mi se înmoaie genunchii. În cele din urmă, am ajuns cu toţii la concluzia că am tras o spaimă cât să ne ajungă pentru o viaţă întreagă.

Întorşi în sat, am sărbătorit cum se cuvine această ispravă şi am făcut sacrificii în cinstea leului după ce am reuşit să-l închidem în cuşca solidă de lemn. Barbus şi îmblânzitorul de animale s-au îmbătat, iar fetele din oraş au dansat pentru noi şi ne-au copleşit cu prinosuri şi cunune. A doua zi am închiriat un car cu boi ca să putem transporta cuşca spre Antiohia, în vreme ce noi călăream în spatele acesteia, ca la procesiune, purtând cununi pe cap şi asigurându-ne că bandajele ce ne acopereau rănile aveau pete de sânge cât mai vizibile.

La porţile Antiohiei, poliţia era cât pe ce să ne aresteze şi să ne confişte caii, însă comandantul gărzii a avut o idee mai înţeleaptă şi a hotărât să ne escorteze până în centru, la prefectură, atunci când i-am spus că dorim să ne predăm de bunăvoie. Două gărzi ne-au făcut loc prin mulţime cu biciul deoarece, cum se întâmplă de obicei în Antiohia, se adunase o grămadă de gură-cască la aflarea veştii că se petrecea ceva neobişnuit. La început, mulţimea ne-a ocărât şi a aruncat cu bulgări de baligă şi roşii stricate în noi, pentru că fuseseră răspândite nişte zvonuri exagerate potrivit cărora le batjocoriserăm pe toate fetele şi zeităţile din oraş. Iritat de zgomot şi de ţipetele mulţimii, leul a început să mârâie din ce în ce mai tare, încurajat parcă de sunetul propriei voci, până când caii noştri s-au speriat din nou, trăgându-se înapoi.

E posibil ca şiretul îmblânzitor de animale să fi avut meritul său în aţâţarea leului. În orice caz, mulţimea s-a retras din jurul nostru, iar femeile, observându-ne bandajele însângerate, au început să ţipe şi să ne plângă de milă.

Cine a văzut vreodată cu ochii lui strada principală din Antiohia, lungă de aproape doi kilometri, cu coloanele ei nesfârşite, va înţelege de ce marşul nostru s-a transformat încet-încet într-o procesiune triumfală şi nicidecum într-una a ruşinii. N-a durat mult până când mulţimea, lesne influenţabilă, a început să arunce flori înaintea noastră. Ne-a mai venit inima la loc, iar odată ajunşi în faţa prefecturii, ne simţeam mai degrabă eroi decât nelegiuiţi.

Conducerea oraşului ne-a îngăduit să dăruim prada circului şi s-o închinăm zeului protector Jupiter, care în Antiohia este de obicei numit Baal. Apoi am fost duşi în faţa judecătorilor. Alături de ei se afla un avocat celebru cu care tata vorbise deja, iar faptul că ne predaserăm de bunăvoie le-a lăsat o bună impresie magistraţilor.

Avocatul a cerut, întâi de toate, amânarea sentinţei până la clarificarea completă a cazului. În al doilea rând, a subliniat că instanţa nu are competenţa de a judeca această cauză, deoarece era vorba de o dispută domestică, şi nu de un delict propriu-zis. Şi, nu în ultimul rând, a invocat Oracolul din Daphne, care reprezintă singurul tribunal în măsură să rezolve un caz de profanare a ceremoniilor religioase. Însă a ţinut să precizeze că nu exista nici o dovadă clară a sacrilegiului comis de noi, iar toată povestea era întemeiată numai pe nişte zvonuri.

Ascultând discursul lui magistral, ne simţeam mai în siguranţă. Datorită lui am scăpat să fim întemniţaţi şi ni s-a îngăduit să ne întoarcem acasă pentru a ne obloji rănile. Ne-au luat caii fără drept de apel, fireşte, şi a trebuit să îndurăm cuvinte grele despre depravarea tinerilor şi despre cât de sumbru va fi viitorul dacă noi, fiii celor mai bune familii din oraş, oferim poporului un exemplu atât de nepotrivit. De asemenea, ne-au mustrat explicându-ne cât de diferit stăteau lucrurile pe vremea când părinţii şi bunicii noştri erau tineri.

Când m-am întors acasă împreună cu Barbus, o cunună de doliu atârna deasupra uşii, iar la început nimeni nu a dorit să ne vorbească, nici măcar Sofronia. În cele din urmă, a izbucnit în lacrimi şi mi-a spus că profesorul meu, Timaios, cu o seară în urmă, ceruse să i se aducă un vas cu apă caldă în odaia lui, după care şi-a tăiat venele. Trupul său lipsit de viaţă a fost descoperit abia a doua zi dimineaţă. Tata se închisese în camera sa şi nu-i primise nici măcar pe liberţii care veniseră să-l consoleze.

De fapt, nimeni nu-l plăcuse pe morocănosul şi ranchiunosul Timaios, pentru care nimic nu fusese vreodată îndeajuns de bun, însă o moarte rămâne o moarte şi nu-mi puteam alunga remuşcările. Îmi lovisem profesorul, iar purtarea mea îl umpluse de ruşine; toate acestea mă îngrozeau. Uitasem că fusesem capabil să înfrunt de unul singur un leu şi primul gând ce mi-a trecut prin minte în acele momente a fost să părăsesc casa pentru totdeauna, să plec pe mare, să devin gladiator sau să mă înrolez în cea mai îndepărtată legiune din ţările acoperite de zăpezi sau de la frontierele fierbinţi ale Parţiei. Dar nu aveam cum să fug din oraş fără să fiu arestat, aşa că m-am gândit sfidător să-i urmez exemplul lui Timaios şi astfel să-l eliberez pe tata de orice responsabilitate şi de prezenţa mea aducătoare de necazuri.

Chiar dacă şi lui Barbus îi era foarte teamă, mi-a spus:

— Minutus, când totul pare pierdut şi nu mai ai nici o speranţă, cel mai bine e să apuci taurul de coarne.

— Arată-mi taurul! i-am replicat enervat.

Atunci Barbus m-a lămurit că vorbele lui aveau un tâlc, voia de fapt să spună că ar trebui să mă înfăţişez încrezător dinaintea tatălui meu cu cât mai repede, cu atât mai bine.

— Dar, dacă ţi-e teamă, a adăugat Barbus, spune-mi şi mă duc eu primul ca să-şi verse mânia mai întâi pe mine. Măcar aşa îi voi putea povesti cum ai capturat singur, fără arme, leul fioros. Dacă are măcar un dram de sentimente paterne, această faptă cu siguranţă îl va îndupleca.

Am cântărit puţin posibilitatea asta.

— Dacă trebuie să-l înfrunte cineva, acela sunt eu, am decis în cele din urmă. Tu eşti învăţătorul meu, aşa cum era şi Timaios. Destul că acel stoic nefericit şi-a luat viaţa din cauza mea. Dacă tata te jigneşte, poate o să te sinucizi şi tu, şi chiar n-are rost. De altfel, tata oricum nu crede nici jumătate din poveştile tale, iar eu nu vreau să pomenesc nimic despre leu decât dacă mă întreabă unde am fost.

— Dacă aş fi eu tatăl tău, a zis Barbus, probabil te-aş biciui zdravăn şi după aceea aş face tot ce mi-ar sta în putere să-ţi fie bine. De fapt, e o greşeală că tatăl tău nu te-a biciuit niciodată. Dacă o va face, nu uita să strângi din dinţi o bucăţică de piele şi gândeşte-te la cicatricile de pe spatele meu.

M-a îmbrăţişat cu blândeţe şi s-a apucat să-şi adune puţinele lucruri pe care le avea, căci era convins că tata îl va alunga din casa noastră.

Dar tata m-a primit complet diferit faţă de cum mă aşteptam, deşi poate ar fi trebuit să-mi închipui, pentru că el nu se purta niciodată ca alţi oameni. A alergat spre mine cu ochii roşii de nesomn şi plâns, m-a luat în braţe şi, strângându-mă cu putere la pieptul său, m-a sărutat pe păr şi pe obraji şi m-a legănat ca pe un prunc, cu atâta afecţiune cum n-o făcuse niciodată când eram mic şi tânjeam după mângâiere, iar el refuza să mă atingă sau să-mi arunce vreo privire.

— Minutus, fiul meu, mi-a şoptit, deja credeam că te-am pierdut pentru totdeauna şi că ai plecat în lume cu bătrânul ăla beţiv când am văzut că aţi luat şi bani cu voi. Nu fi trist din cauza lui Timaios. El nu voia decât să se răzbune pe mine şi pe tine pentru soarta lui de sclav şi astfel să-şi încerce pe noi filozofia obscură, dar nimic pe lumea asta nu e atât de grav încât să nu poată fi îndreptat sau iertat. Apoi a adăugat: O, Minutus, nu voi fi niciodată un părinte bun, nici cu propria-mi viaţă n-am prea ştiut ce să fac. Dar tu ai moştenit fruntea, ochii, nasul drept şi scurt şi gura frumoasă a mamei tale. Mă vei putea ierta vreodată că am fost atât de împietrit la inimă şi că te-am neglijat aşa de tare?

Blândeţea lui inexplicabilă m-a mişcat atât de mult, încât am început să plâng în hohote ca un copil, deşi aveam deja cincisprezece ani. M-am aruncat la picioarele lui, i-am cuprins genunchii cu braţele şi i-am cerut iertare pentru toată ruşinea pe care i-o adusesem, jurând că mă voi schimba. Tata a îngenuncheat la rândul său lângă mine, continuând să mă îmbrăţişeze şi să mă sărute, până am ajuns să ne întrecem în scuze reciproce. Simţeam o uşurare dulce şi nemărginită acum că tata voia să ia asupra lui atât moartea lui Timaios, cât şi greşelile mele, aşa că am început să plâng şi mai cu foc.

Auzind cum mă văitam, Barbus n-a mai putut rezista şi s-a năpustit cu mare tămbălău în cameră, cu sabia scoasă şi cu un scut în mână, convins că tata mă biciuia. În urma lui alerga bocind Sofronia, care m-a smuls din braţele tatei şi m-a cuprins cu ambele mâini, încercând să mă protejeze cu tot corpul ei voluminos. Atât ea, cât şi Barbus au început să-l implore pe tatăl meu cel nemilos să-i bată mai degrabă pe ei, căci sunt mai vinovaţi decât mine – un copil inocent care, cu siguranţă, n-a intenţionat să facă rău nimănui cu năzdrăvăniile sale.

Jenat, tata s-a ridicat în picioare protestând împotriva acuzaţiilor de cruzime şi tot repetând că nu mă bătuse deloc. Observându-i starea de spirit, Barbus i-a invocat pe toţi zeii Romei şi jura că se va lăsa străpuns de sabie ca Timaios, numai să-şi poată răscumpăra greşeala. Şi, într-adevăr, se înflăcărase aşa de tare, că probabil s-ar fi rănit singur dacă nu am fi sărit toţi trei – tata, Sofronia şi cu mine – să-i smulgem sabia şi scutul. Ce intenţionase să facă cu scutul nu prea înţelegeam, însă mai târziu ne-a explicat că se temuse ca nu cumva tata să-l lovească, iar bătrânul său cap sigur n-ar mai fi suportat încă o lovitură puternică, aşa cum mai primise pe vremuri, în Armenia.

Tata i-a poruncit Sofroniei să ia cea mai bună carne şi să pregătească un ospăţ, căci trebuia să fim tare înfometaţi şi nici el nu mai reuşise să înghită nimic de când descoperise lipsa mea, de supărare că dăduse greş în creşterea singurului său fiu. I-a invitat la masă şi pe liberţii aflaţi în oraş, căci şi ei îşi făcuseră cu toţii griji din cauza mea.

Tata mi-a curăţat rănile, le-a oblojit şi le-a bandajat cu fâşii de pânză curate, deşi, dacă ar fi fost după mine, aş mai fi purtat o vreme bandajele murdare de sânge. Barbus avea în sfârşit ocazia să povestească despre prinderea leului, dându-i astfel tatei motive să se întristeze din ce în ce mai tare şi să se simtă tot mai vinovat că fiul lui trebuise să înfrunte singur moartea în loc să ceară ajutorul părintelui său pentru rezolvarea unei năzbâtii copilăreşti.

Într-un târziu, lui Barbus i s-a făcut sete tot vorbind, iar eu am rămas singur cu tata, care, devenind brusc serios, mi-a spus că trebuie să discutăm despre viitorul meu, deoarece se apropia momentul în care urma să îmbrac toga virilă. Îşi găsea însă cu greutate cuvintele şi nu ştia cum să înceapă, pentru că nu-mi mai vorbise niciodată ca de la tată la fiu. Mă privea emoţionat şi căuta în zadar vorbele care l-ar fi putut apropia de mine.

Eu îl examinam în tăcere şi am observat că părul i se rărise, iar pe faţă îi apăruseră riduri. Era mai aproape de cincizeci de ani decât de patruzeci, însă în ochii mei continua să fie doar un bătrân singuratic, care nu se putea bucura nici de viaţă şi nici de bogăţiile dobândite de liberţii săi. Uitându-mă la sulurile de papirus, am realizat atunci, pentru prima oară, că în camera lui nu văzusem niciodată statuia vreunui zeu, nici măcar pe cea a unui spirit protector. Mi-am adus aminte de acuzaţiile răutăcioase ale lui Timaios.

— Tată, i-am zis, înainte să moară, învăţătorul meu, Timaios, a spus nişte lucruri urâte la adresa ta şi a mamei. Din cauza asta l-am lovit. Nu caut scuze pentru fapta mea, dar vorbeşte-mi măcar o dată despre mama şi despre tine. Am dreptul să ştiu, chiar dacă e ceva de rău. Altminteri cum aş putea să-mi măsor faptele atunci când voi deveni bărbat?

Tata era vizibil tulburat, îşi frângea mâinile şi îşi ferea privirea.

— Mama ta a murit când te-a născut, a murmurat el evitând răspunsul, şi n-am putut să mi-o iert niciodată, învinovăţindu-te în acelaşi timp şi pe tine, până astăzi, când am realizat că eşti imaginea ei vie. Mă temeam că te-am pierdut şi atunci mi-am dat seama că nu am nici un alt motiv să trăiesc în afară de tine, Minutus, fiul meu.

— Mama chiar a fost o dansatoare uşuratică şi o sclavă, aşa cum mi-a spus Timaios cu răutate? l-am întrebat eu direct.

Tata s-a înfuriat brusc şi a ţipat:

— Să nu mai rosteşti asemenea cuvinte, Minutus! Mama ta a fost cea mai nobilă femeie din toate câte am cunoscut şi bineînţeles că n-a fost o sclavă, chiar dacă, în urma unui jurământ, a trebuit să se dedice o vreme zeului Apollo. Cândva, am călătorit împreună cu ea prin Galileea şi Ierusalim, în căutarea regelui iudeilor şi a împărăţiei sale.

Cuvintele lui mi-au confirmat teribilele bănuieli. L-am întrebat cu vocea tremurândă:

— Timaios mi-a spus că ai fost implicat în conspiraţia evreilor, de aceea guvernatorul a fost nevoit să te alunge din Iudeea. Aşa ţi-ai pierdut şi titlul de cavaler, nu doar dintr-un capriciu al împăratului Gaius.

Şi vocea lui a început să tremure în timp ce îmi explica:

— Despre toate astea nu voiam să-ţi vorbesc înainte de a putea judeca tu însuţi ca nu cumva să-ţi împărtăşesc gânduri pe care nici eu nu le înţeleg pe deplin. Totuşi educaţia ta a avut un rost, căci datorită Sofroniei ai cunoscut afecţiunea pe care eu n-am fost capabil să ţi-o ofer. Barbus te-a salvat de la înec şi m-a făcut să înţeleg că ai dreptul să fii crescut ca un adevărat roman. L-am cumpărat pe Timaios ca să te ajute să înţelegi inutilitatea tuturor zeilor născociţi de această lume efemeră, chiar şi inutilitatea filozofiei. Dovada supremă a acestui fapt a fost el însuşi, prin moartea lui prostească. Înainte de asta, te-am dus la şcoală ca să te obişnuieşti cu prezenţa altor copii. Ţi-am dăruit un cal pentru că, până la urmă, prin lege eşti descendentul unui neam roman străvechi. Acum însă ai ajuns la o răscruce şi numai tu singur trebuie să decizi ce cale doreşti să urmezi. Cu teamă în suflet, eu nu pot decât să sper că vei alege corect. Nu te pot obliga, căci nu am de oferit decât lucruri ce nu se arată ochilor, pe care nici eu însumi nu le pricep în totalitate.

— Tată, am exclamat eu speriat, te-ai convertit în secret la credinţa evreilor după ce ai avut atât de mult de-a face cu ei?

— Minutus, m-a întrerupt el indignat, doar ai fost cu mine la terme şi la întrecerile sportive. Cu siguranţă ai observat că nu am pe corp semnul lor distinctiv, care m-ar fi făcut de râsul tuturor. Nu pot să neg, a continuat, că am citit destul de mult din cărţile sfinte ale evreilor ca să reuşesc să-i înţeleg mai bine. Însă m-au mâhnit că şi-au răstignit propriul rege. Am fost supărat pe ei şi pentru moartea chinuitoare a mamei tale, l-am învinovăţit chiar şi pe regele lor, care a înviat din morţi a treia zi şi a întemeiat o împărăţie nevăzută. Discipolii lui evrei încă mai cred că el s-ar putea întoarce într-o zi să întemeieze o împărăţie pământească, însă toată povestea asta e foarte complicată şi ilogică şi nu te pot învăţa prea multe despre ea. Mama ta cu siguranţă ar fi putut să-ţi explice, pentru că ea, femeie fiind, înţelegea mai bine secretele împărăţiei decât mine, care nici acum nu pot pricepe de ce a trebuit ca ea să moară pentru tine.

Începeam să pun la îndoială sănătatea mintală a tatălui meu şi mă întrebam de ce se comporta întotdeauna altfel decât restul oamenilor.

— Ai băut, aşadar, sânge împreună cu evreii la ceremoniile lor secrete? l-am întrebat cu brutalitate.

Tata a părut extrem de ofensat.

— Nu înţelegi, a spus el, pentru că nu ştii nimic despre asta.

Apoi a luat o cheie şi a descuiat un cufăr, a scos o cupă veche, uzată, pe care a cuprins-o cu grijă în mâini şi mi-a arătat-o:

— Acest pocal a fost al mamei tale, Myrina, şi din el am băut împreună elixirul nemuririi într-o noapte fără lună, pe un munte în Galileea. Pocalul nu s-a golit, deşi băuserăm amândoi din el. Atunci ni s-a arătat şi regele, care ni s-a adresat fiecăruia în parte, deşi eram mai bine de cinci sute de suflete. El i-a zis mamei tale că n-o să-i mai fie sete în veci. Dar după asta le-am promis discipolilor lui că nu voi împărtăşi nimănui cele văzute acolo pentru că, după părerea lor, împărăţia e doar a evreilor, iar eu, un roman, nu am loc în ea.

Mi-am dat seama că acesta era pocalul fermecat despre care Timaios credea că aparţine zeiţei Fortuna. L-am luat în mână, însă pentru mine era doar un vas vechi, chiar dacă m-a mişcat faptul că aparţinuse cândva mamei şi că ea îl preţuia. M-am uitat cu milă la tata şi i-am zis:

— Nu-ţi pot reproşa nimic cu privire la credinţa şi superstiţiile tale, căci vrăjile evreilor au sucit minţile multora, chiar şi celor mai înţelepţi decât tine. Pocalul acesta, fără îndoială, ţi-a adus noroc şi bogăţie, însă despre viaţa eternă prefer să nu spun nimic, pentru că nu doresc să te rănesc. Iar în ceea ce îl priveşte pe zeul cel nou, mai sunt zei care au murit şi apoi au înviat, ca Osiris, Tammuz⁵, Attis⁶, Adonis şi Dionysos, ca să nu mai pomenesc şi de alţii. Dar astea sunt numai poveşti răspândite de cei iniţiaţi în asemenea mistere. Oamenii învăţaţi nu mai beau sânge, iar eu unul m-am lecuit de mistere şi ceremonii secrete de când cu fetele prostuţe care atârnă panglici colorate în tufişuri.

Tata a clătinat din cap, şi-a împreunat mâinile şi a suspinat:

— O, dacă te-aş putea face să înţelegi!

— Înţeleg prea bine, chiar dacă nu sunt decât un băiat, i-am replicat. Ştiu destule, doar am crescut în Antiohia. Vorbeşti despre Hristos, iar această superstiţie este mai periculoasă decât toate celelalte învăţături ale evreilor. El a fost, într-adevăr, răstignit, dar rege n-a fost şi nici n-a înviat, ci discipolii lui i-au furat trupul din mormânt ca să nu se facă de ruşine în faţa poporului. Nu merită să vorbim despre asta, o fac evreii îndeajuns de mult.

Însă tata m-a contrazis:

— A fost un rege adevărat. Pe crucea lui era scris în trei limbi „Iisus Nazarineanul Regele Iudeilor“. Am văzut cu ochii mei. Dacă nu crezi în spusele evreilor, trebuie să ai încredere în guvernatorul roman. Iar discipolii lui nu i-au furat trupul, deşi Marele Sinedriu al evreilor i-a mituit pe soldaţii care păzeau mormântul să susţină asta. Ştiu bine, căci am fost martorul tuturor acestor fapte. Cu cel înviat din morţi m-am întâlnit eu însumi pe coasta de răsărit a Mării Galileei, sau, cel puţin, cred că el a fost acela. El m-a condus către mama ta, care avea la vremea aceea mari necazuri în oraşul Tiberiada. E adevărat că au trecut şaisprezece ani de atunci, dar am totul clar în minte, mai ales acum, când mă necăjeşti cu lipsa ta de înţelegere.

Nu-mi permiteam să-l enervez pe tata, aşa că i-am zis fără să stau pe gânduri:

— Nu vreau să mă contrazic cu tine pe teme religioase. Vreau să ştiu doar un lucru: poţi merge la Roma oricând doreşti? Timaios mi-a spus că nu te poţi întoarce niciodată acolo din cauza trecutului tău.

Tata s-a crispat, a încruntat din sprâncene şi m-a privit cu severitate.

— Eu sunt Marcus Mezentius Manilianus, a spus, şi pot să merg la Roma oricând poftesc. Nu sunt exilat, iar Antiohia nu este locul unde am fost surghiunit. Ar fi trebuit să ştii asta. Am motivele mele pentru care nu doresc să mă întorc la Roma. Totuşi, acum aş putea să o fac, dacă e necesar, pentru că sunt mai în vârstă şi mai puţin influenţabil decât pe vremea când eram tânăr. Cât despre motivele mele, degeaba mă întrebi, oricum nu le-ai înţelege.

Mulţumit de spusele lui, am exclamat:

— Vorbeai de despărţirea drumurilor şi de posibilitatea de a-mi alege propriul viitor! La ce te gândeai când ai spus asta?

Tata şi-a şters fruntea şovăind, şi-a cântărit bine cuvintele şi, într-un final, a rostit:

— Oamenii de aici, din Antiohia, care cunosc bine calea, au început să-şi dea seama că împărăţia nu este doar a evreilor. Bănuiesc sau, ca să fiu sincer, ştiu că până şi grecii şi sirienii necircumcişi au fost botezaţi şi li s-a îngăduit să ia masa alături de evrei. Acest lucru a pricinuit numeroase dispute, dar acum se află aici un evreu venit din Cipru pe care l-am cunoscut cândva în Ierusalim. Ajutorul lui este un alt evreu, pe nume Saul din Tars, pe care l-am văzut şi la Damasc. Acesta îşi pierduse vederea în timpul unei revelaţii divine, dar mai apoi văzul i-a fost redat. E un om pe care merită să-l întâlneşti. Dorinţa mea cea mai arzătoare este să-i cauţi pe aceşti bărbaţi şi să le asculţi învăţăturile. Dacă te vor putea convinge, te vor boteza ca supus al împărăţiei lui Hristos şi ţi se va îngădui să iei parte la mesele lor de taină. Asta nu înseamnă că vei fi circumcis sau că trebuie să te temi de legea iudaică.

Nu puteam crede ce-mi auzeau urechile.

— Chiar vrei să fiu iniţiat în riturile iudaice? am exclamat. Vrei să venerez un rege răstignit şi o împărăţie care nu există? Căci altfel cum aş putea numi ceva ce nu poate fi văzut?

— Greşeala este a mea, mi-a răspuns tata iritat, sigur folosesc cuvinte nepotrivite din moment ce nu te pot convinge. Oricum n-ai avea nimic de pierdut dacă ai asculta ce au de zis bărbaţii ăia doi.

Însă pe mine mă năpădea teama numai gândindu-mă la aşa ceva.

— N-am să-i las niciodată pe evrei să mă stropească cu apa lor sfântă, am ţipat, şi nici n-am de gând să beau sânge alături de ei. Dacă aş face asta, mi-aş pierde până şi ultimele fărâme din buna mea reputaţie.

Atunci tata a încercat încă o dată să-mi explice că Saul era un om educat şi un evreu care fusese la şcoala de retorică din Tars şi că nu doar sclavii şi meşteşugarii, ci multe doamne nobile din Antiohia mergeau să-i asculte în taină învăţăturile. Dar eu mi-am acoperit urechile cu mâinile, am bătut din picioare şi am început să strig cât mă ţinea gura, fără să mă mai controlez:

— Nu, nu, nu!

Tata şi-a venit în fire şi mi-a zis pe un ton rece:

— Fie cum doreşti. Împăratul Claudius, fiind un om învăţat, a calculat cu exactitate că primăvara viitoare se vor împlini opt sute de ani de la întemeierea oraşului. Într-adevăr, divinul Augustus a sărbătorit deja intrarea într-un nou secol, iar mulţi din vremea aceea trăiesc şi sunt încă în putere. Însă noua sărbătoare ne oferă un prilej excelent pentru a merge la Roma.

Înainte de a fi apucat să termine ce avea de zis, m-am aruncat de gâtul lui, l-am sărutat şi am început să alerg prin cameră strigând de fericire, căci, până la urmă, eram doar un copil. Între timp, liberţii începuseră să sosească la ospăţ, iar tata a trebuit să iasă în atrium să-i întâmpine şi să primească darurile pe care le aduceau. Mi s-a oferit privilegiul de a sta lângă tata, în semn că eram alături unul de celălalt orice-ar fi. Liberţii s-au bucurat foarte tare să ne vadă împreună, îmi mângâiau părul, mă consolau pentru pierderea calului şi priveau cu admiraţie bandajele ce îmi acopereau rănile.

După ce s-au pus cu toţii la masă, iar eu m-am aşezat pe un scăunel la picioarele părintelui meu, fiindcă eram încă minor, tata le-a explicat că această întâlnire era o reuniune de familie pentru a se sfătui în privinţa viitorului meu.

— Să nu vă indispună asta, a spus el zâmbind. În primul rând, să ne întărim cu nişte vin. Vinul dezleagă limba, iar noi avem acum nevoie de toate sfaturile bune pe care le putem obţine de la voi.

Tata nu a stropit podeaua cu vin aşa cum se obişnuieşte, însă Barbus n-a părut deranjat de această dovadă de ateism şi a rostit cu voce tare o rugăciune către zei. Eu i-am urmat exemplul, iar liberţii au împroşcat pe podea câteva picături de vin folosindu-şi degetele, chiar dacă nu au îndrăznit să spună nimic. Inima mi se umplea de mulţumire când îi priveam pe toţi, căci făcuseră tot ce le stătea în putinţă să mă răsfeţe şi îşi doreau din toată inima să cresc şi să devin un bărbat a cărui reputaţie să le garanteze şi lor un loc privilegiat în societate. De la tata nu mai aveau nici o aşteptare, pentru că se obişnuiseră deja cu felul lui de a fi.

La început s-a vorbit despre întâmplarea nefericită provocată de lipsa mea de experienţă, când tulburasem ritualul sacru al fetelor din oraş. Noroc că avocatul îşi făcuse bine treaba şi reuşise să obţină amânarea sentinţei. Cu toţii căutau să mă asigure că nu mi s-ar mai putea întâmpla nimic dacă ar reuşi să aducă acest caz în faţa Oracolului din Daphne. Atunci ar deveni totul doar o chestiune legată de bani. Iar faptul că alţi nouă fii de cavaleri erau implicaţi în această poveste nu putea fi nici el neglijat, deoarece influenţa familiilor lor nu era tocmai de trecut cu vederea.

La un moment dat, mi s-a adus un coş cu mere şi o coroniţă din violete frumos legate laolaltă. Darul era însoţit de un mesaj scrijelit pe o tăbliţă de ceară, cu litere şovăitoare: „Admete îl salută pe Minutus stăpânul leilor îmi pare foarte rău ca ţi-ai pierdut calul din cauza mea frumosule Minutus n-a fost neplăcut în braţele tale şi dacă zeiţa va vrea să mă mai ţii vreodată în braţe nu am nimic împotrivă şi nici părinţii mei“.

Eram aşa de uimit, că am citit scrisoarea cu glas tare, însă liberţii au vociferat furioşi şi mi-au interzis ferm să îmi aşez coroniţa pe cap, căci acest gest s-ar fi putut interpreta ca un acord. Au spus că trebuie să fie vorba de un plan perfid prin care se urmărea căsătoria acelor fete neînsemnate cu fiii celor mai de vază familii din oraş. La fel considera şi tata:

— Cu toţii ştiţi că mă încred în soartă. În viaţă nu se întâmplă nimic fără rost. Nenumărate experienţe mi-au demonstrat adevărul din spatele acestei credinţe. Nu de puţine ori am văzut cum răul s-a preschimbat în bine, dar şi ceea ce părea bun la prima vedere s-a dovedit uneori a fi rău. Unele întâmplări contrazic, însă, convingerile mele, şi vă spun asta ca să nu par părtinitor. Prin urmare, nu văd sensul căsătoriei lui Minutus cu o fată necunoscută doar pentru simplul motiv că tocmai pe ea s-a nimerit să o ridice în şa şi să o ţină preţ de câteva momente în braţe. Fata poate să considere că a fost voia sorţii. Departe de mine gândul de a pune sub semnul îndoielii intenţiile ei sau ale părinţilor ei, însă, din punctul meu de vedere, această întâmplare este menită doar să grăbească decizia pe care am luat-o deja. Drumul pe care l-a ales Minutus duce la Roma, iar căsătoria este un aspect pe care va trebui să-l ia în considerare, cu înţelepciune, atunci când va veni vremea.

La auzul veştii că intenţionam să plec la Roma, liberţii au exultat, manifestându-şi zgomotos entuziasmul, iar tata s-a întristat şi a rostit printre suspine:

— Aţi câştigat, eu nu. Voi ştiţi cel mai bine cu câtă ardoare v-am vorbit fiecăruia în parte despre noua învăţătură, iar voi, la rândul vostru, cu câtă îndârjire aţi încercat să mă convingeţi să renunţ la ea. Chiar şi minerul Marcius m-a îndemnat să ţin o cură, să-mi pus comprese cu apă rece pe frunte câteva săptămâni în speranţa că voi abandona aceste idei nebuneşti.

Minerul Marcius a părut vizibil jenat, însă Marcius, comerciantul de mătase, a ţinut să ne informeze că acea cură cu apă rece nu aduce decât beneficii, mai ales după băutul fără măsură.

— Atunci când v-am cumpărat statutul de oameni liberi, a continuat tata, v-am îngăduit să beţi vinul veşniciei din pocalul de lemn al soţiei mele. Însă voi nu aţi adunat niciodată bogăţii în altă parte, ci numai pe această lume trecătoare, care se poate sfârşi în orice clipă. Dar poate aşa a fost scris, ca eu să fiu chinuit de avuţii şi de numeroasele lucruri fără rost pe care nu le preţuiesc deloc. Căci eu nu am altă dorinţă decât să trăiesc în pace şi smerenie.

Liberţii s-au întrecut în a-l asigura că nici ei nu-şi doreau decât traiul pe cât de umil posibil al unui negustor de succes. Ştiau că a te lăuda cu propria avere nu ducea decât la creşterea impozitelor şi a donaţiilor obligatorii în folosul oraşului, iar în privinţa trecutului, nici unul nu se prea putea făli, fiindcă fuseseră cu toţii sclavi.

— Din cauza voastră şi a încăpăţânării fiului meu, Minutus, a spus tata, nu îmi pot urma drumul ce tocmai a fost deschis şi celor necircumcişi, deopotrivă greci şi romani. Dacă m-aş declara creştin, aşa cum a fost numită această cale diferită de credinţa iudaică, atunci voi şi toată gospodăria mea ar trebui să mă urmaţi, şi din constrângere nu cred că se naşte vreodată ceva bun. Nu-mi închipui, de pildă, că Barbus ar putea deveni credincios, indiferent de persoana care l-ar boteza şi povăţui. Ca să nu mai vorbim de Minutus, care şi-a pierdut cumpătul şi a început să ţipe numai la gândul că ar putea urma o asemenea cale. Prin urmare, a continuat el, a venit vremea să vă vorbesc despre familia mea. Voi merge până la capăt. Voi călători la Roma, iar acolo îmi voi recăpăta rangul de cavaler prin graţia împăratului, cu ocazia jocurilor seculare. Minutus va îmbrăca toga virilă la Roma, în prezenţa familiei sale, şi va primi un nou cal în locul celui pe care l-a pierdut aici.

Pentru mine, toate acestea erau o surpriză la care nu îndrăznisem nici măcar să visez. Cel mult sperasem că talentul şi curajul de care aş fi dat dovadă ar fi putut să compenseze cumva onoarea lezată a tatălui meu dintr-un capriciu al împăratului. Dar liberţii nu păreau prea miraţi. Din atitudinea lor, am dedus că îl tot presaseră pe tata să facă acest pas, deoarece ar fi avut şi ei destule beneficii de pe urma redobândirii rangului de cavaler. Au încuviinţat şi au mărturisit că păstrau legătura cu liberţii împăratului Claudius care se ocupau de treburi importante în administraţia imperiului. Tata avea proprietăţi pe colina Aventin şi pământ în Caere, îndeplinind astfel toate condiţiile de venit necesare statutului de cavaler.

Le-a cerut liberţilor să facă tăcere şi le-a explicat:

— Toate acestea n-au prea mare importanţă. Esenţial este că am reuşit să adun toate actele referitoare la strămoşii lui Minutus. A fost nevoie de numeroase cunoştinţe juridice pentru asta. Iniţial m-am gândit că e mai simplu să-l adopt în ziua în care devine bărbat, dar avocatul meu mi-a atras atenţia asupra faptului că un asemenea gest n-ar fi deloc potrivit. În acest caz, originea lui romană ar fi mereu pusă sub semnul întrebării.

Despăturind nişte hârtii, tata a citit cu voce tare conţinutul lor şi a explicat mai clar ce voia să spună:

— Cel mai important este contractul de căsătorie dintre Myrina şi mine, legalizat de autorităţile romane din Damasc. Acesta este un act de necontestat. Soţia mea a rămas grea în Damasc, iar eu am fost extrem de fericit şi am vrut să-i consolidez viitorului meu moştenitor poziţia în societate.

Ridicându-şi privirea către tavan, şi-a continuat discursul:

— Cercetările referitoare la strămoşii pe linie maternă ai lui Minutus au fost mult mai dificile pentru că nu am considerat niciodată importante aceste detalii şi nu am discutat cu ea despre asta. După investigaţii îndelungi, m-am convins că familia ei se trage din oraşul Myrina, din provincia Asia, aproape de oraşul Cyme. Avocatul meu m-a sfătuit să începem căutările în acest oraş, dată fiind potrivirea numelui cu cel al soţiei mele. Am aflat că familia ei, după ce şi-a pierdut averea, s-a mutat în insulele greceşti, deşi originea lor era una aristocratică, iar pentru a întări acest fapt am pus să fie ridicată o statuie a soţiei mele în faţa prefecturii din Myrina şi am făcut mai multe donaţii în cinstea ei. De fapt, un om trimis de mine s-a ocupat de reconstruirea tribunalului şi, pentru că nu e un oraş mare, conducătorii înşişi s-au oferit să urmărească originile familiei Myrinei până în vremurile străvechi ale zeităţilor râurilor, ceea ce mi s-a părut inutil. Pe insula Kos, omul meu a întâlnit un preot bătrân ce slujea în templul lui Aesculapius⁷ şi care îşi amintea foarte bine de părinţii Myrinei, afirmând sub jurământ că este unchiul ei. După moartea preacinstiţilor, dar săracilor lor părinţi, Myrina şi fratele ei s-au dedicat zeului Apollo şi au părăsit insula.

— O, cât mi-aş dori să-l cunosc pe acel unchi al mamei, am exclamat cu înflăcărare, mai ales dacă e unica rudă de-a ei aflată în viaţă.

— N-are nici un rost, s-a grăbit tata să-mi răspundă. A ajuns deja la sfârşitul vieţii şi are o memorie destul de proastă. M-am ocupat să aibă un acoperiş deasupra capului, mâncare şi pe cineva care să-l îngrijească până când va muri. Tot ce trebuie să ţii minte este că, dinspre partea mamei tale, te tragi dintr-o familie nobilă greacă. Când vei fi bărbat, poate îţi vei aminti de săracul oraş Myrina şi îi vei face un dar, astfel povestea mamei tale nu va fi dată uitării. Eu însă, a continuat el repede, mă trag prin adopţie din familia Manilianus, de la care am moştenit acest nume. Tatăl meu vitreg, adică bunicul tău după lege, a fost renumitul astronom Manilius, care a scris o lucrare de astronomie studiată încă în bibliotecile din întreaga lume. Dar sigur îţi pui întrebări cu privire la celălalt nume al meu, Mezentius. Acesta trimite la adevărata mea origine. Faimosul Mecenas, prietenul divinului Augustus, a fost o rudă îndepărtată de-a mea şi a avut grijă de bunicii mei, chiar dacă i-a omis atunci când şi-a scris testamentul. El, la rândul lui, provenea din cârmuitorii oraşului Caere, care au fost regi cu mult înainte ca Enea să fi fugit din Troia. Aşadar, pe lângă sângele roman, prin vinele tale curge şi sângele strămoşilor etrusci. Dar, din punct de vedere legal, ne tragem din neamul Manilianus. În Roma e mai bine să păstrăm tăcerea în privinţa etruscilor, pentru că romanilor nu le place să li se amintească faptul că au fost conduşi cândva de regii etrusci.

Tata vorbea cu atâta solemnitate, încât îl ascultam cu toţii nemişcaţi; numai Barbus mai îndrăznea din când în când să se întremeze cu câte o gură de vin.

— Tatăl meu adoptiv, Manilius, a fost un bărbat sărac, a continuat el. Şi-a cheltuit întreaga avere pe cărţi şi tratate despre stele, în loc să facă bani. Şi-a păstrat titlul de cavaler mai mult din cauza nepăsării divinului Tiberius decât datorită meritelor sale. M-aş lungi prea mult dacă v-aş povesti cum mi-am petrecut tinereţea ca scrib nevoiaş aici, în Antiohia. Principalul motiv a fost faptul că nu mi-am permis un cal din cauza sărăciei în care se zbătea familia Manilianus. Dar când am revenit la Roma, am avut şansa să câştig bunăvoinţa unei femei extrem de influente, al cărei nume nu-l pot dezvălui. Această femeie isteaţă şi cu experienţă mi-a făcut cunoştinţă cu o văduvă bătrână şi bolnavă, care avea însă o inimă mare. Prin testament, această văduvă mi-a lăsat întreaga ei avere ca să pot dobândi dreptul de a purta inelul de aur, însă pe atunci împlinisem deja treizeci de ani şi nu mai eram deloc interesat de o carieră într-o funcţie publică. În plus, rudele văduvei au contestat actul şi chiar au lansat acuzaţia ruşinoasă că bătrâna ar fi fost otrăvită după ce îşi făcuse testamentul. Dreptatea a fost de partea mea, însă din cauza scandalului iscat de proces şi din alte motive, am fost nevoit să părăsesc Roma şi am plecat la Alexandria să studiez. Deşi la vremea respectivă s-a bârfit mult pe tema asta în Roma, nu cred că în prezent îşi mai aduce cineva aminte de această dispută stârnită doar de nişte oameni lacomi şi răuvoitori. Vă povestesc toate astea ca să-i demonstrez lui Minutus că nu există nimic ruşinos în trecutul meu şi că nimic nu stă în calea întoarcerii mele la Roma. Astfel voi avea la dispoziţie toată iarna să-mi rezolv treburile înainte de începerea jocurilor seculare.

Liberţii au început imediat să pună la cale un alai impresionant, demn de rangul lor, ca să poată demonstra oricui, atât pe drum, cât şi în Roma, că eram bogaţi şi nobili.

— Dacă plec, voi călători cu smerenie şi modestie, iar nu prin averea voastră doresc să-mi recâştig titlul, ci graţie originii mele străvechi. Dispariţia familiilor cu tradiţie îl îngrijorează deja pe împărat, însă, în cazul meu, ultimul cuvânt îl are oricum cenzorul, aşadar şi averea va fi cu siguranţă un argument important. Cred că îl voi lua însoţitor pe Barbus ca să mă apere de hoţi, căci tot visează să-şi încheie viaţa la Roma, bând în propria cârciumă. Dar, înainte de toate, trebuie să iau legătura cu rudele mele care mai sunt încă în viaţă. Nu am nici un motiv să mă laud cu bogăţiile voastre, mai ales că eu sunt un om sărac şi abia ating statutul financiar cerut de cenzor. Sper ca modestia şi smerenia să mă ajute să ajung mai departe decât lauda cu nişte merite care nu-mi aparţin.

Liberţii au conchis că tata nu prea are habar de lumea din jur şi, evident, voia doar să procedeze altfel decât ceilalţi şi de această dată. Se obişnuiseră deja cu asta şi nu le rămânea decât să se încreadă în veşnicul lui noroc.

Am mâncat şi am băut. În faţa casei torţele ardeau mocnit şi uleiul din opaiţe era pe terminate. Stăteam cât de tăcut puteam şi făceam eforturi considerabile să nu-mi scarpin cojile rănilor, care începuseră să mă mănânce foarte tare. Pe-afară se adunaseră deja câţiva dintre cerşetorii Antiohiei şi, după bunul obicei sirian, tata le-a împărţit resturile de mâncare de la ospăţ.

În timp ce liberţii se pregăteau să-şi ia la revedere, şi-au făcut apariţia doi evrei. Iniţial au fost confundaţi cu nişte cerşetori şi li s-a cerut să iasă din casă. Tata însă, de cum a dat cu ochii de ei, s-a grăbit să le iasă în întâmpinare, salutându-i plin de respect.

— Nu, nu, a exclamat el, îi cunosc pe aceşti oameni, sunt mesageri ai zeului suprem! Veniţi înapoi cu toţii şi ascultaţi ce au de zis.

Unul din ei era foarte înalt şi avea o barbă albă. Am aflat că era un negustor evreu din Cipru, pe nume Barnaba. El sau familia lui avea o casă în Ierusalim, iar tata îl cunoscuse acolo cu mult înainte să mă nasc eu. Celălalt era mult mai tânăr. Era îmbrăcat într-o haină groasă, neagră, din blană de capră, era aproape chel, avea urechi clăpăuge şi o privire aşa de pătrunzătoare, încât liberţii îşi fereau ochii şi făceau tot felul de semne cu degetele ca să-i apere de deochi. Acesta din urmă era Saul, despre care tata îmi vorbise, dar pe care nu-l mai ştia nimeni după numele lui adevărat, căci el se prezenta drept Pavel. Îşi schimbase numele din smerenie, dar şi din cauză că fostul lui nume căpătase o reputaţie nu tocmai bună printre adepţii lui Hristos. Pavel înseamnă „cel neînsemnat“, ca şi numele meu, Minutus. Nu era un bărbat arătos, dar în ochii şi pe chipul său se putea citi atâta ardoare, încât nimeni nu şi-ar fi dorit să se ia la harţă cu el. Am observat că orice i s-ar fi spus acestui bărbat, nimic nu părea să-l tulbure. În schimb, el dorea şi reuşea să-i tulbure pe toţi ceilalţi. Prin comparaţie cu el, poate şi datorită vârstei, Barnaba părea un om rezonabil.

Liberţii nu erau deloc încântaţi de sosirea celor doi, dar nu puteau pleca, căci l-ar fi jignit pe tata. La început, Barnaba şi Pavel s-au purtat politicos, vorbind pe rând şi povestind cum bătrânii din grupul lor avuseseră o viziune potrivit căreia ei doi trebuiau să plece într-o călătorie pentru a-i învăţa pe alţii despre lucrurile sfinte, mai întâi pe evrei, iar apoi pe cei necredincioşi. Fuseseră deja la Ierusalim să-i sprijine cu bani pe oamenii sfinţi de acolo, iar adepţii acestora le recunoscuseră autoritatea.

Auzind acestea, liberţii s-au grăbit să le ureze drum bun, asigurându-i că era momentul potrivit să părăsească Antiohia, unde stârniseră numai necazuri şi certuri. Au recunoscut că învăţăturile celor doi au totuşi ceva sens, deşi până atunci crezuseră că nu vor decât să-i impresioneze pe oamenii simpli cu tot felul de prevestiri şi prin cunoştinţele lor de limbi străine. Liberţii s-au oferit chiar să le dea bani de drum, lăudându-i în fel şi chip:

— Sunteţi într-adevăr bărbaţi curajoşi, însă păziţi-vă spatele dacă vreţi să le vorbiţi grecilor împotriva idolilor ciopliţi din piatră şi lemn, iar evreilor împotriva legii lor. Oraşele mici de pe continent nu sunt la fel de civilizate şi tolerante ca Antiohia.

Pavel a refuzat banii şi le-a zis că el urmează calea evreilor învăţaţi, câştigându-şi existenţa prin muncă cinstită. A mai explicat că nu răspândeşte pentru propriul beneficiu învăţăturile lui Hristos, care va veni să judece viii şi morţii şi le va da viaţă veşnică celor care cred în el.

— Asta să le spui altora, nu nouă! au replicat liberţii.

Barnaba le-a explicat blând că au mai călătorit împreună şi sunt conştienţi de dificultăţile şi primejdiile drumului. Au vestit minunile lui Dumnezeu cu atâta râvnă, încât până şi bolnavii s-au vindecat datorită lor. Într-unul dintre oraşe, Barnaba a fost luat drept încarnarea lui Jupiter, iar Pavel, drept Mercur, aşa că preotul oraşului a cerut să fie sacrificat în cinstea lor un taur împodobit cu ghirlande. Abia au reuşit să oprească ritualul păgân, dar atunci evreii i-au alungat, iar Pavel a fost dus dincolo de porţile oraşului şi lovit cu pietre. Crezând că a murit, evreii au fugit de la locul faptei de frica autorităţilor. Pavel însă şi-a revenit.

— De ce nu vă mulţumiţi cu o viaţă obişnuită, au întrebat miraţi liberţii, ci preferaţi să vă puneţi în pericol de moarte doar pentru a mărturisi existenţa fiului lui Dumnezeu şi iertarea păcatelor?

Barbus a pufnit în râs doar la gândul că există cineva care îi consideră pe cei doi evrei nişte zei. Tata l-a dojenit şi, aşezându-şi ambele mâini pe capul lui, li s-a adresat lui Barnaba şi Pavel:

— Cunosc învăţăturile despre calea voastră şi am făcut tot ce mi-a stat în puteri să sting vrajba dintre evrei, profitând de statutul meu printre mai-marii oraşului. Vreau să cred că spuneţi adevărul, dar văd că voi, evreii, nu puteţi ajunge la un compromis. Dimpotrivă, vă tot sfădiţi între voi, unul spune ceva, iar celălalt spune altceva. Oamenii sfinţi din Ierusalim şi-au vândut toate avuţiile pământeşti şi aşteaptă întoarcerea regelui vostru. Aşteaptă deja de mai bine de şaisprezece ani, banii li s-au sfârşit, iar acum trăiesc de pe o zi pe alta din ce primesc de pomană. Ce aveţi de spus despre asta?

Pavel l-a asigurat că el nu sfătuise niciodată pe nimeni să renunţe la muncă cinstită şi să-şi împartă toţi banii săracilor. Barnaba a adăugat că fiecare este liber să procedeze aşa cum îl îndeamnă sufletul. În plus, după ce au început persecuţiile şi crimele împotriva oamenilor sfinţi din Ierusalim, mulţi au fugit către ţinuturi străine, precum Antiohia, unde s-au apucat de comerţ, unii au prosperat, alţii nu prea. Fără să vreau, eram din ce în ce mai subjugat de vorbele lui Pavel.

— Dacă aveţi puterea lui Dumnezeu în voi, am propus eu plin de însufleţire, faceţi o minune aici, în faţa ochilor noştri, să ne convingeţi şi pe noi.

— Taci din gură, Minutus! s-a răstit tata. Nu rosti o asemenea blasfemie!

Liberţii însă mi-au luat apărarea, susţinând că ar fi totuşi de cuviinţă şi cinstit dacă cei doi bărbaţi şi-ar întări spusele cu o minune, chiar şi cu una foarte mică. Obrajii lui Pavel au început să freamăte şi ochii îi sclipeau în penumbra camerei. Asta m-a făcut să mă gândesc că simţea un imbold foarte puternic să înfăptuiască ceva miraculos. M-am speriat şi, privindu-l cu atenţie, am început să cred că era într-adevăr în stare să facă minuni, deşi, în acelaşi timp, eram conştient că nici aşa n-ar fi reuşit să mă convingă de existenţa puterilor lui. Că doar orice vrăjitor sau şarlatan e capabil să facă minuni.

Tata a intervenit:

— Regele vostru, Iisus din Nazaret, a săvârşit multe minuni în călătoriile lui, a înviat chiar şi morţii, însă evreii tot nu l-au crezut. Dimpotrivă, l-au obligat pe procuratorul roman să-l răstignească. Darul credinţei este ceva de neînţeles. Eu l-am primit doar pe jumătate, de aceea sunt un om şovăitor şi nefericit.

Barnaba şi Pavel au continuat să povestească tot felul de lucruri până când liberţii şi-au pierdut răbdarea.

— Gata cu zeul vostru, au spus ei, n-avem nimic împotriva voastră, dar ce doriţi de la stăpânul nostru de aţi intrat cu de-a sila în casa lui noaptea târziu ca să-l deranjaţi? Are el deja destule pe cap.

Cei doi au recunoscut că activitatea lor a iscat asemenea dispute printre evreii din Antiohia, că până şi fariseii şi saducheii se uniseră împotriva lor şi a creştinilor. Evreii desfăşurau o campanie susţinută de convertire la credinţa iudaică şi de supunere faţă de Templul din Ierusalim, strângând astfel daruri însemnate de la cei cucernici. Însă evreii creştini îi atrăgeau pe cei nou-convertiţi la iudaism de partea lor făgăduindu-le iertarea păcatelor şi convingându-i că nu trebuie să urmeze legea iudaică. Din acest motiv evreii intentaseră un proces la judecătoria oraşului împotriva creştinilor. Barnaba şi Pavel intenţionau să părăsească Antiohia înaintea procesului, dar se temeau că vor fi daţi în urmărire de consiliul oraşului şi vor fi aduşi cu forţa în faţa magistraţilor.

Tata a încercat să-i liniştească şi s-a bucurat să vadă că vorbele lui au avut efectul dorit.

— Am reuşit prin diverse mijloace, a spus el, să conving consiliul oraşului să nu se amestece în treburile evreilor, în special în cele religioase. Numai evreii trebuie să rezolve aceste dispute dintre propriile secte. Din punct de vedere legal, noi îi privim pe creştini ca pe oricare altă sectă dintre numeroasele secte evreieşti, chiar dacă nu le pretinde membrilor ei să fie circumcişi sau să se supună legii lui Moise. Prin urmare, poliţia oraşului e obligată să-i protejeze pe creştini dacă alţi evrei îi agresează. La fel cum trebuie să-i apărăm şi pe ceilalţi evrei în cazul în care creştinii le fac necazuri.

Extrem de tulburat, Barnaba a spus:

— Amândoi suntem evrei, dar circumcizia este simbolul iudaismului adevărat. Evreii din Antiohia au stabilit că deşi creştinii necircumcişi nu sunt consideraţi prin lege evrei, ei pot fi judecaţi pentru încălcarea şi profanarea credinţei iudaice.

Însă tata era un om extrem de încăpăţânat atunci când îşi punea ceva în minte, aşa că a continuat să-şi susţină punctul de vedere:

— Din câte ştiu eu, singura diferenţă dintre evrei şi creştini este că aceştia din urmă, circumcişi sau necircumcişi, cred că Mesia evreilor, sau Hristos, s-a încarnat în persoana lui Iisus din Nazaret, care a înviat din morţi şi care, mai devreme sau mai târziu, se va întoarce să întemeieze o împărăţie veşnică. Evreii nu cred toate astea şi îl aşteaptă încă pe Mesia al lor. Din punct de vedere legal, n-are importanţă dacă o persoană crede că Mesia a venit sau va veni. Esenţial este că acea persoană crede în existenţa lui Mesia. Autorităţile oraşului Antiohia nu doresc şi nici nu au competenţa necesară ca să stabilească dacă acest Mesia a venit deja sau nu. De aceea evreii şi creştinii sunt cei care trebuie să rezolve această dispută între ei, fără să se persecute unii pe alţii.

— Aşa a fost dintotdeauna şi aşa ar fi şi mai departe, i-a răspuns Pavel înflăcărat, dacă creştinii circumcişi n-ar fi atât de laşi, cum este Chefa, de exemplu, care la început a stat la masă alături de cei necircumcişi, dar apoi a refuzat să mai facă asta, deoarece se teme mai tare de preoţii din Ierusalim decât de Dumnezeu. I-am spus în faţă că dezaprob laşitatea de care a dat dovadă, dar răul a fost deja făcut, de aceea cei tăiaţi împrejur preferă acum să mănânce separat de cei necircumcişi. Astfel, cei din urmă nu se mai pot numi evrei nici măcar din punct de vedere legal. Nu, printre noi nu există nici evrei, nici greci, nici liberţi, nici sclavi, ci suntem cu toţii supuşii lui Hristos.

Tata a observat că n-ar fi tocmai înţelept să folosească acest argument în faţa judecătorilor, fiindcă i-ar face pe creştini să piardă un avantaj nepreţuit şi totodată protecţia statului roman. Era mult mai chibzuit să se proclame evrei şi să beneficieze de toate privilegiile politice aferente statutului de evreu, chiar dacă ei nu respectau principiul circumciziei şi legea iudaică.

— Dacă un grup îndeajuns de puternic susţine că învăţăturile despre Mesia sunt esenţa iudaismului, a spus tata, indiferent dacă acesta a venit sau nu, consiliul oraşului va privi circumcizia ca pe o chestiune secundară şi nesemnificativă.

Tata părea foarte încântat de această idee şi chiar a ţinut să explice cu emfază de mai multe ori cât de convenabil ar fi pentru creştini dacă s-ar bucura de toate avantajele care le-ar reveni de pe urma statutului special acordat evreilor, nu numai în Antiohia, ci în toate provinciile Romei.

Însă n-a avut sorţi de izbândă în a-i convinge pe cei doi evrei. Stăruiau în credinţa lor nestrămutată că evreii şi păgânii erau diferiţi de creştini, însă atât un evreu, cât şi un păgân puteau deveni creştini şi supuşi ai lui Hristos fără să se facă vreo diferenţă între ei. Cu toate astea, un evreu creştin rămânea evreu, însă un păgân botezat putea deveni evreu numai dacă era tăiat împrejur, lucru care nu mai era considerat necesar şi nici măcar dezirabil, pentru că toată lumea trebuia să ştie că a fi creştin nu presupunea neapărat să fii la origine evreu.

Tata i-a spus cu amărăciune că această teorie îi depăşea puterea de înţelegere. El însuşi îşi dorise la un moment dat să devină un supus al împărăţiei lui Iisus din Nazaret, însă îi fusese refuzat acest privilegiu pe motiv că nu era evreu. Conducătorii grupului din Nazaret chiar îi interziseseră să mai vorbească despre regele lor. De aceea considera că e mai înţelept să aştepte până când toate aceste chestiuni despre împărăţie aveau să se lămurească spre a le fi accesibile şi oamenilor simpli ca el. În mod sigur providenţa îi ghida acum paşii către Roma, căci evreii şi creştinii din Antiohia urmau să fie încercaţi de asemenea greutăţi, încât nici cea mai luminată dintre minţi nu mai putea găsi o soluţie.

Le-a promis însă celor doi că va insista pe lângă consiliul oraşului să renunţe la persecutarea creştinilor pe motivul că ar încălca credinţa iudaică, din moment ce aceştia primesc botezul – moştenit din tradiţia evreiască – şi îl recunosc pe Mesia evreu drept regele lor. Prin urmare, pot fi consideraţi de facto, dacă nu chiar şi de jure tot evrei. Dacă acest punct de vedere ar fi adoptat de cei din consiliu, soluţionarea chestiunii ar putea fi măcar amânată, iar acuzaţiile evreilor ar fi potolite pentru o vreme.

Auzind aceste vorbe, Barnaba şi Pavel păreau mulţumiţi, şi chiar nu aveau motive să nu fie. Tata i-a asigurat că toată simpatia lui se îndrepta mai degrabă către creştini decât către evrei. Liberţii, în schimb, l-au implorat pe tata să se retragă din consiliul oraşului cât mai repede posibil, căci avea oricum destule probleme personale de rezolvat. Dar el le-a răspuns că în momentul de faţă îi era imposibil să ia această decizie, deoarece o cerere publică de retragere din conducerea oraşului putea fi interpretată drept o recunoaştere a faptului că mă făceam vinovat de comiterea unui sacrilegiu.

Însă liberţii erau tot mai îngrijoraţi că tocmai simpatiile tatei faţă de creştini i-ar putea determina pe oameni să creadă că mă încuraja să profanez obiceiurile sacre ale tinerelor, fiindcă atât creştinii, cât şi evreii nutreau o bine-cunoscută aversiune faţă de zeii păgâni, sacrificiile şi riturile străvechi închinate acestora.

— Aceşti creştini botezaţi au băut sânge alături de coreligionarii lor, a spus unul dintre liberţi, au dat foc statuetelor zeilor din propriile case şi au distrus cărţi extrem de valoroase în loc să le vândă la un preţ rezonabil celor care le-ar fi putut folosi. Această intoleranţă agresivă îi face extrem de periculoşi. Tu, stăpânul nostru milostiv, n-ar mai trebui să ai de-a face cu ei, căci altfel s-ar putea să ai mult de suferit, atât tu, cât şi fiul tău.

Spre cinstea lui tata, trebuie să spun că, după vizita celor doi evrei, n-a mai insistat să merg să le ascult predicile. În urma nenumăratelor dispute cu ceilalţi evrei, cei doi s-au certat până la urmă între ei şi au părăsit Antiohia, fiecare luând-o în altă direcţie. Evreii drept-credincioşi s-au liniştit după plecarea lor, mai ales că simpatizanţii creştini au început să evite conflictele publice şi să-şi păstreze convingerile pentru ei şi ceilalţi asemenea lor.

La sugestia tatălui meu, consiliul oraşului a respins plângerile evreilor împotriva lui Barnaba şi Pavel şi a stabilit că evreii trebuie să-şi rezolve neînţelegerile în sânul comunităţii lor. Tot consiliul a soluţionat şi scandalul provocat de mine şi prietenii mei, transferând cazul Oracolului din Daphne. Părinţii noştri au plătit amenzi usturătoare, iar noi a trebuit să participăm la o serie de ceremonii purificatoare în pădurea din Daphne timp de trei zile şi trei nopţi. După aceea, părinţii fetelor pângărite n-au mai îndrăznit să ne sugereze să le cerem în căsătorie. O parte din ritualul de purificare consta într-o promisiune pe care a trebuit să o facem zeiţei Luna, însă n-am putut să-i povestesc tatălui meu despre asta şi nici el nu m-a întrebat absolut nimic.

Tata, în ciuda obiceiurilor lui, a venit cu mine la amfiteatru, unde toţi şapte am primit permisiunea de a ne ocupa locurile de onoare la spectacol chiar lângă mai-marii oraşului. Leul nostru fusese pus la slăbit şi s-a descurcat în arenă mult mai bine decât am fi îndrăznit să sperăm. Aproape fără efort, a reuşit să facă bucăţi un răufăcător condamnat la moarte, apoi a muşcat un gladiator de genunchi, dar în final a fost doborât, deşi s-a luptat fără frică până în ultima clipă. Mulţimea l-a aclamat încântată şi s-a ridicat în picioare aplaudându-l atât pe leu, cât şi pe noi. Cred că tata era mândru de mine, chiar dacă nu a zis nimic în acest sens.

Câteva zile mai târziu, ne-am luat la revedere de la servitorii înlăcrimaţi şi ne-am îndreptat către portul Seleucia însoţiţi de liberţi. Odată ajunşi acolo, tata şi cu mine, urmaţi de Barbus, ne-am îmbarcat pe un vas cu destinaţia Neapole, de unde aveam să călătorim la Roma.

1. Ordo equester sau equites – „cavalerii“, parte a aristocraţiei romane situată, din punctul de vedere al prestigiului, imediat după Ordinul Senatorial. Cavalerii romani purtau ca semn distinctiv clavul (dunga îngustă purpurie) pe togă şi un inel de aur la mâna stângă. Deţinerea unui cal şi venitul erau principalele criterii de intrare în Ordinul Ecvestru. Însă, ca şi în cazul senatorilor, esenţială era deţinerea proprietăţilor funciare.

2. Romanii primeau toga virilă între paisprezece şi şaptesprezece ani, fapt ce marca împlinirea vârstei majoratului.

3. Neînsemnat, umil, supus (lat.).

4. Monedă romană de bronz.

5. Zeul vegetaţiei şi al fertilităţii pământului în vechiul Babilon.

6. Zeu frigian al vegetaţiei şi agriculturii.

7. Asclepius, în mitologia greacă, sau Aesculapius, în cea romană, fiul lui Apollo cu muritoarea Coronis şi zeul medicinei.