Bernard Guenée, Histoire et culture historique dans l’Occident médiéval

© Aubier, a department of Editions Flammarion, Paris, 1980 and 2011

© 2019 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7644-6

ISBN PDF: 978-973-46-7645-3

ISBN print: 978-973-46-7511-1

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Jean Miélot la pupitrul său, Bibliothèque royale de Belgique, MS 9278, fol. 10r

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

BERNARD GUENÉE (1927-2010), cunoscut istoric francez, specialist în istoria Evului Mediu. În 1981 a fost ales membru al Académie des Inscriptions et Belles-Lettres. A fost profesor la Université Paris 1 Panthéon-Sorbonne şi director de studii la Ecole pratique des hautes études. Dintre lucrările publicate: L’Occident aux xive et xve siècles: les Etats (1971); L’Opinion publique à la fin du Moyen Age (2002); La folie de Charles VI: roi Bien-Aimé (2004); Du Guesclin et Froissart: la fabrication de la renommée (2008).

Cuvînt înainte la ediţia în limba română

Faptul că Ovidiu Pecican a tradus cartea mea în română e pentru mine o mare onoare şi o mare fericire. Sînt bucuros că lucrarea mea a atras atenţia unui istoric român, cu atît mai mult cu cît în România, de multă vreme deja, istoria istoriografiei este o disciplină autonomă, cultivată cu succes.

În Franţa, dimpotrivă, o bună bucată de vreme, istoria istoriografiei nu s-a bucurat deloc de favorurile istoricilor. Fireşte, aceştia cunoşteau importanţa izvoarelor narative. Dar nu vedeau în naraţiunile cronicarilor, pe care le credeau naive, decît nişte „cariere de fapte”. Şi luînd de aici o dată, de dincolo alta, îşi constituiau propria naraţiune, pe cît de coerentă şi de verosimilă era posibil, fără a se preocupa să afle ce va fi vrut să spună fiecare dintre cronicarii pe care-i utilizau. Ei nu se interesau de altfel decît de partea „originală” a fiecărei cronici, cea în care cronicarul relata vremea sa. Neglijau total părţile anterioare unde cronicarul, făcînd operă de savant „compilator”, se silise să reconstruiască trecutul. În mod curios, aceşti istorici refuzau ideea că avuseră nişte predecesori în Evul Mediu. Din fericire, astăzi nu mai sîntem în aceeaşi situaţie. Fiecare ştie că au existat nişte istorici în Evul Mediu şi că ei s-au izbit de constrîngeri în cercetarea lor, că au existat nişte idei în discursul lor de care este mai bine să fii conştient înainte de a le utiliza operele.

În ce mă priveşte, pe mine istoria politică m-a împins către istoria istoriografiei. Am urmat o formaţie istorică într-un timp cînd domnea ca o dogmă ideea că totul se explică prin economie. Din realităţile economice decurgea în mod mecanic tot restul. Dar această idee prea simplă nu mă satisfăcea. Mă interesa mai mult ponderea politicului. Am studiat statul, instituţiile sale, finanţele, armatele, slujbaşii săi. Pentru a conchide că, cel puţin în Evul Mediu, instituţiile statale nu erau suficient de puternice pentru a-i constrînge pe oamenii care nu acceptau statul. Deci statul îşi extrăgea principala sa forţă din faptul de a fi acceptat. Pentru a o explica, studiul instituţiilor mi-a părut curînd mai puţin important decît cel al mentalităţilor. Şi printre toate ideile, toate convingerile, toate sentimentele care asigurau coeziunea statului, ceea ce numim sentiment naţional ocupa un loc esenţial.

Nimic mai dificil de definit decît sentimentul naţional. E insesizabil. Componentele sale variază de la o ţară la alta. În fiecare ţară, formează un ghem de o redutabilă complexitate, căruia nu i se vede începutul, căruia i se disting greu iţele. Studiez de treizeci şi cinci de ani sentimentul naţional francez la sfîrşitul Evului Mediu. Şi vorbesc despre el cu tot mai puţină siguranţă. Cred totuşi că pot să spun că regatul Franţei, în secolele al XIV-lea şi al XV-lea, a rezistat, în pofida tuturor necazurilor sale, pentru că a existat sentimentul naţional francez. Şi una dintre componentele esenţiale ale acestui sentiment naţional era convingerea francezilor că aveau în comun un trecut. În construirea Franţei, istoria şi istoricii au jucat deci un rol esenţial. La sfîrşitul unui lung şi epuizant război, englezii au fost învinşi de către tunarii şi arcaşii lui Carol al VII-lea, dar şi de Clovis, primul rege creştin, de Carol cel Mare, marele împărat, şi de Sfîntul Ludovic, regele sfînt.

Am fost deci îmboldit în mod cu totul natural dinspre istoria politică spre istoria istoriografiei. Am dorit să-i studiez pe istorici şi să-i văd la lucru. Trebuie să spun că aici am fost ajutat de numeroase şi admirabile cercetări erudite. Dacă necesitatea istoriei istoriografiei nu era deloc evidentă pentru istoricii francezi, arheologia cărţii manuscrise, istoria bibliotecilor, ca să nu citez decît aceste două discipline, ajungeau în schimb la rezultate spectaculoase de care istoria istoriografiei trebuia să profite. Şi astfel am încercat să arăt grandoarea şi servituţile meseriei de istoric, prins între fapte şi ideile sale. Faptele pe care le extrăgea din naraţiunile pe care le asculta, din cărţile pe care le citea, din arhivele pe care le despuia, de care era mai mult sau mai puţin constrîns. Şi convingerile religioase sau politice care îl împingeau să scrie. Ar trebui de altfel să spun convingeri religioase şi politice, căci regele este imaginea lui Dumnezeu; ambii domină împreună lumea în care trăiesc istoricii şi cititorii lor; sacrilegiul şi lezmajestatea au aceeaşi natură. Ni se va obiecta că istoricii şi cititorii lor sînt o minoritate. Şi ce este atunci la ceilalţi cultura istorică? Cu ce greutate a apăsat asupra lor trecutul? Din ce componente este alcătuit sentimentul lor naţional? Cît priveşte Evul Mediu, istoria noastră politică şi istoria noastră culturală nu pot, din păcate, atinge decît elitele. Este adevărat că în vremuri obişnuite soarta statului depinde de aceste elite.

Au trecut treisprezece ani de cînd a fost publicată această carte. În aceşti treisprezece ani am continuat să studiez istoria statului şi istoria istoriografiei în Franţa la sfîrşitul Evului Mediu. Regăsind astăzi această sinteză, sînt străbătut de un sentiment dublu, de stupefacţie şi de satisfacţie. Stupefacţia de a o fi cutezat atunci, cînd cunoştinţele mele erau, trebuie să o spun, după doar zece ani de cercetări, atît de fragile. Satisfacţia că, cu toate acestea, cercetările celor treisprezece ani care au urmat n-au ruinat prea tare generalităţile pe care am cutezat să le formulez. Dar simt nevoia de a-i cunoaşte mai intim pe toţi aceşti savanţi ale căror eforturi au dăruit Franţei trecutul său. În Anglia, în Germania, în Italia, în Spania, excelente sinteze fac bilanţul istoriografiei medievale din fiecare dintre aceste ţări. Va trebui ca într-o bună zi şi Franţa să dispună de o punere la punct similară. Aceasta e o operă de largă respiraţie, la care mă încurajează interesul arătat de Ovidiu Pecican primei mele lucrări. Îi mulţumesc, din nou, foarte călduros.

Paris, 25 mai 1993

Bernard Guenée

Mulţumiri

Am început această carte în 1970.

Aproape zilnic am profitat de biblioteca Sorbonei şi am avut privilegiul de a putea utiliza bibliotecile de neînlocuit de la Ecole des Chartes.

În 1974 am petrecut cîteva luni la All Souls College, Oxford. În 1976 am petrecut cîteva luni la Institut for Advanced Study, Princeton. Aceste două sejururi au fost, în elaborarea lucrării mele, două momente decisive.

În fine, în 1980, Ecole pratique des Hautes Etudes (Secţia a IV-a) a creat pentru mine o direcţie de studii de Istoriografie medievală.

Ţin să recunosc aici datoriile pe care le-am contractat faţă de toate aceste instituţii care m-au ajutat şi au avut încredere în mine. Nu pretind că această carte le-ar putea plăti.

Aceste datorii nu sînt nimic faţă de ceea ce datorez celor vreo cincisprezece auditori fideli care, în seminarul meu, la Universitatea Paris I, au văzut primii paşi ai cercetării mele şi, în decursul anilor, au susţinut-o mai mult decît îşi dau seama.

Lor le dedic, dacă acceptă, această carte.

Avertisment

Cartea aceasta n-are decît o ambiţie. Prea mulţi inşi încă mai cred că Evul Mediu n-a avut istorici. Prea mulţi inşi îndrăznesc încă să spună că nimeni în Evul Mediu n-a avut măcar simţul trecutului. Aş vrea doar să conving că în Evul Mediu au existat istorici şi că au avut cititori.

Au existat chiar mulţi istorici, care au avut mulţi cititori şi auditori; cîmpul literaturii şi culturii istorice, în întreg Occidentul, de-a lungul a zece secole, e atît de vast încît văd prea bine cîţi dintre cititorii mei, dînd de titlul meu şi sperînd mai mult, vor fi decepţionaţi.

Nu pretind defel să ofer o panoramă completă şi detaliată a literaturii istorice medievale. Lipsesc multe nume, şi chiar multe nume importante. Din lipsă de loc. Dar şi, pur şi simplu, din lipsă de cunoştinţe. Căci dacă istoriografia franceză îmi este întru cîtva mai familiară, lacunele mele, dincolo de hotarele acesteia, nu sînt decît prea evidente.

N-am mai auzit să se trateze despre ideile istoricilor. Aveau idei, cu certitudine. Dar le împărtăşeau cu timpul lor. Şi, dacă aş fi vrut să vorbesc despre ele, aş fi fost în mod fatal silit să studiez întreaga gîndire a Evului Mediu prin intermediul operelor istoricilor. Ar fi trebuit să scriu cîteva volume groase, unde ţelul meu precis s-ar fi diluat.

Ţelul meu precis era să pun cîteva întrebări. Care a fost în Evul Mediu locul istoriei? Cine a fost istoric? Cum au muncit aceşti istorici? Prin ce efort şi-au reconstituit trecutul apropiat şi îndepărtat? Cine i-a citit? Cine i-a înţeles? Ce sumă de cunoştinţe, ce imagine a trecutului au putut lăsa moştenire contemporanilor şi succesorilor lor? Şi cît de mult au putut influenţa aceste cunoştinţe şi această imagine mentalităţile şi comportamentele?

Cred că nimeni nu-şi imaginează că puteam răspunde acestor întrebări altfel decît prin ipoteze. Să nu ne înşelăm. Frazele mele aparent cel mai bine întemeiate nu sînt, în fapt, cel mai adesea, decît idei propuse. Cartea mea nu e decît un eseu a cărui singură ambiţie a fost de a pune cîteva întrebări şi de a formula cîteva incertitudini. Şi voi relua bucuros, pentru mine însumi, deviza unuia dintre predecesorii mei îndepărtaţi, Jean Lemaire de Belges, despre a cărui modestie nu se va şti niciodată, de altfel, dacă nu era puţin simulată:

Din puţin, destul.

Introducere

Evul Mediu s-a născut din dispreţ. În secolul al XVI-lea, istoricii erau încă fideli periodizărilor tradiţionale. În istoria lumii se succedau şase vîrste sau patru imperii; în istoria Franţei, trei dinastii. Iar aceste periodizări tradiţionale aveau în comun marcarea unei continuităţi. A şasea vîrstă începuse la naşterea lui Hristos şi continua să dureze. Al patrulea imperiu era Imperiul Roman; acesta exista încă. Şi, din secolul al X-lea, descendenţii lui Hugo Capet continuau să domnească.

Dar încă din secolul al XIV-lea Petrarca avusese ideea că dacă, după o perioadă de splendoare, literatura romană decăzuse, acum venise o vreme a reînnoirii. În secolul al XV-lea, Ghiberti a văzut în arte o evoluţie analoagă şi a identificat în mod precis debutul acestei renaşteri cu Giotto. După ei a devenit un loc comun, în Franţa, ca şi în Italia, să distingi în istoria literaturii şi a artelor, între timpul splendorii romane şi timpul renaşterii, un timp al barbariei, al ignoranţei şi întunecimii, care nu era altceva decît o paranteză, un interval. Astfel s-au ivit în chip firesc sub pana istoricilor literaturii şi artelor expresii ca media tempestas (începînd cu 1469), media antiquitas (începînd cu 1494), medium tempus (începînd cu 1531), saeculum medium (în 1596). Iar media aetas a apărut în 1551, medium aevum în 1596. Pithou vorbeşte de moyen aage în 1572 şi Camden de middle age în 1605. Prin urmare, media aetas, medium aevum, moyen âge au fost de folosinţă curentă în Franţa, dar multă vreme au rămas izolate în domeniul erudiţiei, al literaturii şi al artelor, astfel încît dicţionarul lui Furetière în 1690 şi cel al Academiei în 1694 recunosc expresia de „Ev Mediu”, dar vorbesc exclusiv despre „autorii Evului Mediu”. Şi totuşi, chiar în acelaşi moment, „Evul Mediu” se impunea în Germania drept una dintre marile perioade ale istoriei universale. Christoph Keller, zis Cellarius, era pe cale de a-şi scrie istoria universală al cărei al doilea volum, apărut în 1688, era istoria Evului Mediu, Historia medii aevi. În Germania, imperiul era prea slăbit pentru ca sentimentul continuităţii politice să se mai impună, iar protestanţii erau prea bucuroşi să calce în picioare toate secolele care separau reforma de Biserica din perioada de început a creştinismului. În Franţa, dimpotrivă, teologii puteau să nu aprecieze scolastica, iezuiţii puteau dispreţui „tenebrele gotice”, galicanii puteau să se arate neîncrezători faţă de o epocă în care triumfase papalitatea, toţi aceşti catolici puteau nutri, pentru Evul Mediu, oricît de puţină simpatie; ei trebuiau totuşi să se proclame solidari cu el, în faţa protestanţilor. Şi mai ales, cum ar fi putut respinge în bloc aceşti fideli supuşi ai regelui Franţei vremea lui Clovis, a lui Carol cel Mare şi a Sfîntului Ludovic? Pînă în a doua jumătate a secolului al XVIII-lea, nici o carte de istorie franceză nu a făcut din Evul Mediu o perioadă istorică. Dar curînd filosofii au ciuruit cu săgeţile lor aceste secole de ignoranţă, de tiranie clericală şi de cîrmuire „feudală”. Sub aceste desconsiderări acumulate, Evul Mediu a crescut şi s-a impus. În ediţia sa din 1798, dicţionarul Academiei ştie că „Se numeşte Ev Mediu vremea care s-a scurs de la Constantin pînă la renaşterea literaturii din secolul al XV-lea”. Şi sînt numeroase de acum încolo cărţile în care Evul Mediu e o perioadă esenţială, parcă evidentă, a istoriei.

Evul Mediu se născuse din dispreţ. Şi totuşi, încă din secolul al XVIII-lea, patriotismul îi împiedica pe mulţi să condamne autorii vechi. Tot mai numeroşi au fost cei care au apreciat „naivitatea” şi „simplitatea” lor. Ideea pe care o aveau despre progresul continuu al spiritului uman le-a impus chiar şi filosofilor să-i găsească Evului Mediu cîteva virtuţi. Nobilii s-au interesat de „secolele cavalerismului”. Mai tîrziu, la începutul secolului al XIX-lea, liberalii au scrutat vremea cînd, în comune, libertatea făcuse primii paşi. Catolicii, deveniţi ultramontanişti, i-au reţinut grandoarea romană. Şi mai cu seamă romantismul triumfător a impus totala reabilitare a Evului Mediu. De vreme ce doar dispreţul crease ideea Evului Mediu, apărătorii secolelor calomniate şi-ar fi putut lua sarcina de a o face să dispară. Nu s-a întîmplat deloc aşa. Toată ambiţia lor a fost aceea de a înţelege mai bine un Ev Mediu a cărui existenţă nu o contestau. Reabilitat, Evul Mediu rămînea o persoană. Devenea chiar o instituţie. În 1838, programele învăţămîntului secundar prevedeau studiul Evului Mediu. În 1856, Henri Martin publica prima istorie a Franţei articulată în trei perioade, printre care şi Evul Mediu. În 1863, istoricii care se consacrau Evului Mediu începură să-şi zică „medievişti”. În 1874, în sfîrşit, după ce „medievat” [moyenagé], „medievalist” [moyenagiste] şi „medievos” [moyenageux] înfloriseră de cîteva decenii, a apărut „medieval” [médiéval]. Şi de un secol, cele mai înzestrate spirite se întreabă cînd începe şi cînd se sfîrşeşte Evul Mediu sau încearcă să definească spiritul medieval¹.

Orice medievist ştie astăzi că Evul Mediu n-a existat niciodată, iar spiritul medieval nici atît. Cine s-ar mai gîndi astăzi să pună în aceeaşi oală oamenii şi instituţiile din secolele al VII-lea, al XI-lea şi al XIV-lea? Dacă trebuie să periodizăm, anul 1000 sau anul 1300 n-au nici mai multe, nici mai puţine drepturi decît sfîrşitul secolului al V-lea sau al celui de-al XV-lea. Adevărul este că, în această ţesătură complexă care este istoria, evoluţiile, în diferitele domenii şi, în fiecare domeniu, la diferite niveluri, nu sînt concomitente. O periodizare e cu atît mai contestabilă cu cît e mai generală. La limită, nu e decît o umbră, un cuvînt comod pentru a desemna o anumită bucată de timp, dar despre care ar fi periculos să vrem să spună mai mult şi de care nu trebuie să ne lăsăm păcăliţi.

Cu toate acestea, e adevărat că, într-un Occident care se opune Orientului grec şi care, din Spania şi din Italia, se întinde pînă la a cuprinde ţările nordului, Polonia şi Ungaria² , în decursul unei perioade de aproape un mileniu care începe între secolele al IV-lea şi al VI-lea şi se termină între secolele al XIV-lea şi al XVI-lea, dincolo de diversitatea ţărilor şi a vremurilor, se regăseşte o anumită unitate: aceste ţări şi aceste timpuri sînt cele ale creştinătăţii latine; ele recunosc preeminenţa pontifului roman; limba lor de cultură e latina; au în comun cel puţin anumite credinţe, anumite idei şi anumite lecturi. Nu e deci, poate, nelegitim să îmbrăţişăm dintr-o privire cultura acestei perioade, chiar dacă marcînd cum se cuvine diferenţele şi evoluţiile. Şi pare natural ca un istoric să-şi pună întrebări mai ales asupra celor care au fost, în Occidentul medieval, înaintaşii săi.

Şi totuşi, deşi e adevărat că, în prima jumătate a secolului al XIX-lea, erudiţii şi istoricii citeau cu pasiune, pentru a cunoaşte mai bine Evul Mediu, izvoarele sale narative, unii dintre ei nu căutau, precum Dom Bouquet înaintea lor³, „decît fapte”, iar ceilalţi nu reţineau decît relatările originale. Medieviştii din acea vreme nu prea se preocupau de istoricii propriu-zişi ai Evului Mediu, se sinchiseau prea puţin de construcţiile şi intenţiile lor, nu luau în considerare ansamblul unei literaturi istorice pentru care, de altfel, nici măcar nu aveau un nume. Primii care au simpatizat cu adevărat din interior cu istoricii Evului Mediu au fost cîţiva erudiţi formaţi la Ecole des Chartes care, în anii 1840, sub influenţa conjugată a romantismului şi a unui catolicism de acum ultramontanist, au vrut să înţeleagă şi să reabiliteze toate operele Evului Mediu, atît operele istorice, cît şi pe celelalte. S-au interesat deci de munca şi filosofia istoricilor Evului Mediu. Dar, la drept vorbind, aceşti istorici nu au depăşit stadiul intenţiilor, deoarece cei mai buni dintre ei, ca L. Gautier, pentru a-şi apăra mai bine în faţa unui public larg convingerile religioase, şi-au îndreptat atenţia spre nişte sarcini de vulgarizare pe care le considerau mai urgente. Reabilitarea totală a istoricilor Evului Mediu a venit în cursul formidabilei revoluţii care, între 1866 şi 1876, a transformat complet ştiinţa istorică franceză⁴. Artizanii săi, Gaston Paris, Paul Meyer, Gabriel Monod şi alţii, grupaţi în jurul agresivei Revue critique d’histoire et de littérature, erau pătrunşi de perspectivele şi de metodele germane. Erau deci convinşi în mod absolut natural că în Evul Mediu existase o literatură istorică demnă de interes. Şi nu e o întîmplare dacă vocabula „istoriografie”, în sensul de literatură istorică pe care îl avea de foarte multă vreme în Germania, a apărut, după cunoştinţa mea, pentru întîia oară în Franţa în 1869, sub pana alsacianului Rodolphe Reuss, în Revue critique d’histoire et de littérature⁵.

Ce-i drept, în franceza contemporană, cuvîntul „istoriografie” este de o redutabilă ambiguitate. Din 1845, Bescherelle îl primise în dicţionarul său, dar, evident influenţat de şcoala poloneză din rîndul căreia unii membri veniseră să se refugieze la Paris după evenimentele din 1830-1831, îi dăduse sensul în care-l înţelegeau Lelewel, Wroński şi Plebański. Istoriografia era pentru el „arta de a scrie istoria”, iar cele mai recente dicţionare ale noastre repetă încă această definiţie. Apoi, după 1869, „istoriografie” s-a răspîndit cu sensul german de „literatură istorică”, iar istoricii francezi care au început să studieze această literatură istorică s-au consacrat în mod cît se poate de natural „istoriei istoriografiei”, aşa cum germanii cultivau Geschichte der Historiographie, iar italienii storia della storiografia. Din păcate, cînd Littré a primit cuvîntul „istoriografie”, nu în dicţionarul din 1876, ci în suplimentul său din 1877, nu i-a dat sensul de „literatură istorică”. El a definit istoriografia drept „istoria literară a cărţilor de istorie”. Istoriografia este deci pentru el ceea ce alţii numeau în acelaşi moment istoria istoriografiei. Şi, de la Littré încoace, numeroşi sînt în Franţa cei pentru care istoriografia este o provincie a istoriei literare, o ştiinţă auxiliară a istoriei. Trei sensuri pentru un singur cuvînt. Iar dacă un adjectiv vrea să precizeze despre ce istoriografie se intenţionează a se vorbi, confuzia devine şi mai mare. Spunînd „istoriografie medievală”, unii înţeleg astăzi operele scrise de istoricii Evului Mediu, dar alţii se gîndesc la operele pe care istoricii contemporani le consacră studiului Evului Mediu, iar alţii vor mai precis să desemneze operele din zilele noastre consacrate studiului istoricilor din Evul Mediu. Pentru un plus de claritate, voi folosi mereu „istoriografie” în sensul de „literatură istorică”, iar „istoriografie medievală” nu va fi niciodată pentru mine decît ansamblul operelor scrise de istoricii Evului Mediu. Dar fapt este că, fără a da înapoi în faţa altor ambiguităţi la fel de redutabile, francezii au utilizat adeseori de un secol încoace, pentru a vorbi despre „literatura istorică”, pe lîngă „istoriografie”, simplul termen „istorie”. Folosind nediferenţiat, pentru a vorbi de literatura istorică medievală, cele două cuvinte „istoriografie” sau „istorie”, voi urma deci un uzaj francez secular conform căruia studiul literaturii istorice este mai puţin ades „istoria istoriografiei” decît, pur şi simplu, cum spunea A. Lecoy de la Marche încă din 1861 şi cum au spus-o mulţi alţii după el, „istoria istoriei”.

G. Monod ştia încă din 1872 importanţa şi miza istoriei istoriografiei medievale. „Aceste lucrări de erudiţie şi de critică”, spunea el prefaţîndu-şi lucrarea Etudes critiques sur les sources de l’histoire mérovingienne, „îi dezgustă uneori printr-o aparenţă de sărăcie şi monotonie pe cei care nu le-au abordat încă. Totuşi, nici un studiu nu ne face să pătrundem mai profund în cunoaşterea vremurilor trecute. Criticul e obligat să trăiască împreună cu istoricii a căror operă o analizează; el încearcă să le surprindă viaţa clipă de clipă, maniera de lucru, mobilurile ascunse ale ideilor şi cuvintelor lor. El asistă la compunerea scrierilor lor, vede manuscrisele aşezate pe masa lor şi izvoarele pe care ei le consultă, ba chiar merge uneori pînă la a descoperi ce pasaje au citit, pe care altele le-au înţeles greşit. Iar cînd criticul extinde acest studiu la o întreagă epocă, cînd marchează legăturile care unesc între ele diversele izvoare istorice, cînd descoperă cum se copiază sau se imită unele pe altele, cum aceleaşi idei, aceleaşi sentimente se repetă sau se transformă de la o perioadă la alta, nu lucrează el la însăşi istoria spiritului uman?”⁶. Sub impulsul lui Gabriel Monod, la sfîrşitul secolului al XIX-lea şi începutul secolului XX, istoricii francezi publicau lucrări despre istoriografia medievală care nu erau cu nimic mai prejos decît numeroasele lucrări apărute în acelaşi moment în Germania, în Anglia sau în Italia.

Dar în vreme ce istoria istoriografiei medievale continua mai apoi să prospere în cele trei ţări şi rămînea în universităţi obiectul unui proces de învăţămînt în sensul deplin al cuvîntului, cel mai blînd lucru care se poate spune este că în Franţa puţini studenţi mergeau mai departe de o plecăciune grăbită în faţa lui Villehardouin, Joinville, Froissart şi Commynes; şi nu magiştrii lor i-au încurajat să facă mai mult. Revue de synthèse historique pe care Henri Berr o fondase în 1900 reflecta asupra teoriei şi metodologiei istoriei, întrebîndu-se cum trebuiau istoricii secolului XX să scrie istoria. Iar această meditaţie pasionată asupra „artei de a scrie istoria” (sau istoriografiei) îi deturna pe mulţi, în primul rînd pe G. Monod, de la studiul literaturii istorice (sau al istoriografiei) timpurilor trecute. În acelaşi moment, numeroşi medievişti francezi au început să pătrundă în cîmpuri noi şi imense, ca istoria instituţională, apoi istoria economică şi socială, pentru care nu le ajungea timpul pe care îl aveau la dispoziţie. Pe de altă parte, moştenitori mai mult sau mai puţin conştienţi ai pozitiviştilor, medieviştii francezi au suspectat în general ceea ce putuseră povesti oamenii Evului Mediu; au preferat cronicilor soliditatea cartularelor. Mai presus de toate, urgenţa de a inventaria toate izvoarele care permiteau mai buna cunoaştere a Evului Mediu cerea să nu se piardă vremea prea mult cu sursele narative. A. Molinier fusese elevul lui G. Monod la Ecole pratique des Hautes Etudes. Cunoaştea deci marile ambiţii ale istoriei istoriografiei medievale. Şi, de altfel, tocmai el a dat cea mai bună istorie a istoriografiei medievale franceze de care dispunem pînă acum⁷. Dar în catalogul său, în loc să se rezume la istoricii Evului Mediu, zorit de necesitate, a sfîrşit prin a aduna toate izvoarele de toate felurile de pe urma cărora medievistul putea spera să tragă folos. În acest efort imens şi atît de profitabil, istoria istoriografiei se diluase. În măsura în care, în sfîrşit, istoricii se interesau încă de sursele narative, nerăbdători să ajungă la ceea ce fusese cu adevărat, ei continuau să urmărească în fiecare operă ceea ce era „original” şi se mulţumeau să ignore orice altceva construiseră antecesorii lor. Se cunoaşte importanţa Marilor Cronici ale Franţei. Ele ne arată ce idee îşi făcea despre istoria Franţei un istoric din a doua jumătate a secolului al XIII-lea, iar succesul operei a impus această idee tuturor francezilor cultivaţi din secolele al XIV-lea şi al XV-lea. O ediţie critică a acestui text capital era deci fundamentală pentru istoria istoriografiei medievale franceze. J. Viard s-a înhămat la ea şi a publicat primul volum în 1921. În darea sa de seamă, L. Halphen constată că acest prim volum nu depăşeşte anul 585 şi că vor trebui multe pînă „să se ajungă la partea originală a cronicii, care nu e pentru perioadele vechi decît o traducere a unor opere al căror text original a ajuns pînă la noi. Probabil că ar fi fost mai înţelept, în aceste timpuri de criză de hîrtie şi a librăriilor, să se condenseze începutul compilaţiei…”⁸. I-a trebuit un mare curaj lui J. Viard pentru a duce la liman, în zece volume, ediţia sa din Marile Cronici. Rezerva medieviştilor confirmă ideea moderniştilor că nu existase, înainte de vremurile moderne, nici un istoric demn de acest nume. Dispreţul moderniştilor i-a întărit pe medievişti în reţinerea lor. În cronicile pe care le-a publicat în Revue historique în 1953, în 1957 şi în 1965, H.-I. Marrou s-a plîns că n-avea nimic de recenzat asupra istoriografiei medievale. Istoria istoriografiei medievale se putea asemui cu o rudă săracă.

De fapt, această carenţă era mai curînd aparentă decît reală. Focul mocnea sub cenuşă. Un mare efort erudit al cărui obiect nu era exact istoria istoriografiei medievale lustruia armele de care urma să aibă nevoie într-o bună zi. Critica cea mai tradiţională a izvoarelor, soră a Quellenforschung-ului german, dădea numeroase texte în ediţii ireproşabile. Generalizînd principiile pe care Dom Quentin le preconizase pentru editarea Vulgatei şi fondînd Institutul de cercetare şi de istorie a textelor, F. Grat făcea să progreseze studiul tradiţiei manuscrise care i-a obişnuit pe istorici să nu mai considere pur şi simplu o operă numai la naşterea sa, ci de-a lungul vieţii şi succesului ei. Arheologia cărţii manuscrise, căreia Ch. Samaran i-a dat numele de „codicologie”, îi obişnuia pe istorici să nu mai considere o operă în sine, ci în contextul manuscrisului în cuprinsul căruia fusese copiată. Istoria bibliotecilor îi obişnuia, în fine, pe istorici să nu mai considere o operă în sine, ci în contextul unei întregi culturi. De progresele spectaculoase ale acestor discipline istoria istoriografiei medievale ar putea profita îndată ce-şi va fi reafirmat obiectul.

Or, în 1921, în pofida criticilor săi, L. Halphen ştia bine că Marile Cronici ale Franţei prezentau un anume interes de vreme ce se legau de „marea mişcare de curiozitate enciclopedică a secolului al XIII-lea, pentru care Vincent de Beauvais este, într-o altă ordine de idei, unul dintre cei mai iluştri reprezentanţi”⁹. Totuşi, istoricii Evului Mediu nu au redobîndit cu adevărat simpatia şi consideraţia succesorilor lor decît, într-o anumită măsură, odată cu M. Bloch şi revista Annales şi, mai ales, odată cu istoricii catolici de felul lui E. Gilson şi H.-I. Marrou. Afirmînd continuitatea tradiţiei istorice de la Homer pînă în zilele noastre¹⁰, H.-I. Marrou le reda istoricilor Evului Mediu demnitatea. Medieviştii erau de acum încolo convinşi că studiul trecutului nu fusese în Evul Mediu nici abandonat, nici neputincios. Problema lor nu mai era să se întrebe dacă existaseră în Evul Mediu istorici a căror operă merita să fie studiată, ci de a şti care au fost ei şi care le-a fost opera. Sigură pe metodele sale, istoria istoriografiei medievale era mai conştientă ca niciodată de obiectul ei.

Mi s-a părut atunci că nu era, poate, inutil să încerc să clarific situaţia şi să arăt cum nenumărate lucrări franceze şi străine ne permit astăzi să definim şi să situăm istoria în Occidentul medieval, să vedem ce fel de oameni au fost istoricii şi să le înţelegem corect munca.

Voi merge chiar mai departe. Într-adevăr, studiul istoriei politice m-a convins că în definitiv viaţa şi trăinicia statelor depind mai puţin de instituţiile lor decît de ideile, de sentimentele şi de credinţele celor guvernaţi. Dar aceste mentalităţi politice înseşi nu sînt în mare măsură modelate de trecutul pe care fiecare crede că l-a avut? Un grup social, o societate politică, o civilizaţie se definesc în primul rînd prin memoria lor, adică prin istoria lor, nu istoria pe care au avut-o cu adevărat, ci aceea pe care le-au confecţionat-o istoricii. Dornic să înţeleg istoria Evului Mediu, mi s-a părut indispensabil să iau în considerare nu doar istoria în Evul Mediu, ci şi ponderea pe care ea a putut să o aibă. Mă interesează istoricul, dar mai ales publicul său; opera istorică, dar mai ales succesul ei; istoria, dar mai ales cultura istorică.

Într-un cuvînt, mi s-a părut legitim şi necesar să trec în revistă concomitent istoria şi cultura istorică din Occidentul medieval.

Note

1. Despre toate acestea, Voss (65).

2. Guenée (3), 57-60.

3. RHF, t. I, Paris, 1738, p. ix.

4. Ch.-O. Carbonell, Histoire et historiens. Une mutation idéologique des historiens français, 1865-1885, Toulouse, 1976.

5. Anul 1869, pp. 77, 78, 139.

6. Monod (524), 19.

7. Molinier (106), V, i-clxxxvii.

8. RH, 138 (1921), 228.

9. RH, 138 (1921), 229.

10. RH, 217 (1957), 272.