Jonathan Coe

Clubul putregaiurilor

Traducere din limba engleză şi note
de Radu Paraschivescu

POLIROM
2012

© 2004, 2012 by Editura POLIROM pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2806-3

ISBN PDF: 978-973-46-2478-2

ISBN print: 978-973-46-2807-0

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Foto copertă: Tereshchenko Dmitry/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Jonathan Coe (născut în 1961 la Birmingham) a studiat la Trinity College, Cambridge, luîndu-şi apoi doctoratul la Warwick University. Înainte de a se dedica scrisului, a predat poezie engleză la Warwick University şi a compus muzică de jazz. Primele sale romane – Femeia întîmplătoare (1987), Un strop de dragoste (1989) şi Piticii morţii (1990) – impun fulgerător un nou star al literaturii britanice contemporane. O veselie debordantă, dincolo de care mocnesc tristeţi grele şi un cinism cum numai Albionul ştie să producă. O artă a scrisului prin care ni se aminteşte că sîntem în ţara lui Fowles şi Ishiguro. Romanul care l-a propulsat pe Jonathan Coe în panteonul celor mai importanţi romancieri britanici este Ce mai hăcuială! (1994, pentru care a primit prestigioasele John Llewelyn Rhys Prize în Anglia şi Le Prix du Meilleur Livre Étranger în Franţa), satiră plină de spirit la adresa politicii duse de Margaret Thatcher în anii ’80, cît şi a societăţii de consum. Acţiunea romanului Casa somnului (1997, distins cu Writers’ Guild Award şi Prix Médicis Étranger), considerat drept capodopera sa, se desfăşoară într-o universitate transformată peste ani în clinică pentru insomniaci, ai cărei pacienţi sau medici sînt studenţii de odinioară.

Pentru Janine, Matilda şi Madeline

Într-o seară limpede, neagră-albăstruie şi înstelată, în oraşul Berlin, în anul 2003, doi tineri se aşezară la masă. Îi chema Sophie şi Patrick.

Pînă atunci, cei doi nu se mai întîlniseră. Sophie vizita Berlinul împreună cu mama ei, iar Patrick, cu tatăl. Mama lui Sophie şi tatăl lui Patrick se cunoscuseră cu mult timp în urmă şi superficial. Pentru scurtă vreme, pe cînd erau la şcoală, tatăl lui Patrick chiar se îndrăgostise lulea de mama lui Sophie. Dar nu mai schimbaseră un cuvînt de douăzeci şi nouă de ani.

— Unde crezi că s-au dus? întrebă Sophie.

— Probabil că bat cluburile. Caută localuri cu muzică tehno.

— Vorbeşti serios?

— Da’ de unde. Taică-meu n-a pus în viaţa lui piciorul într-un club. Ultimul disc pe care l-a cumpărat a fost un Barclay James Harvest.

— Ce?

— Ce-ai auzit.

Sophie şi Patrick se uitară la clădirea uriaşă, extravagantă şi puternic luminată a Reichstag-ului, construită din sticlă şi beton, care li se ivi în faţa ochilor. Restaurantul pe care-l aleseseră, pe terasa Fernsehturm-ului şi străjuind Alexanderplatz, se rotea considerabil mai repede decît se aşteptaseră. Se părea că viteza de deplasare se dublase din momentul reunificării.

— Maică-ta ce face? întrebă Patrick. Şi-a revenit?

— A, n-a fost mare lucru. Ne-am întors la hotel şi s-a întins puţin. Pe urmă n-a mai avut nimic. După două ore am plecat la cumpărături. Aşa m-am ales cu fusta asta.

— Îţi vine grozav.

— Oricum, mă bucur c-a ieşit aşa, altfel taică-tău n-ar fi recunoscut-o.

— Probabil că nu.

— Şi nici noi n-am sta aici, nu? Cred că-i chestie de destin. Sau ceva de genul ăsta.

Cei doi se treziseră în mijlocul unei situaţii bizare. Între părinţii lor păruse să se înfiripe o intimitate spontană, deşi trecuse atît de mult de cînd se cunoscuseră. Trataseră episodul cu un fel de uşurare euforică, de parcă întîlnirea asta întîmplătoare dintr-o ceainărie din Berlin ar fi putut şterge cumva deceniile scurse şi ar fi putut vindeca durerea timpului trecut. Din cauza asta, Sophie şi Patrick se văzuseră antrenaţi într-o altfel de intimitate, ceva mai stînjenitoare. Îşi dăduseră seama că nu aveau nimic în comun, în afara întîmplărilor de altădată ale părinţilor.

— Taică-tău vorbeşte mult despre anii de şcoală? se interesă Sophie.

— Hm, e ciudat. Pînă nu demult, nu vorbea deloc. Dar cred că-n ultima vreme a început să-şi aducă aminte. Unii dintre cei pe care i-a cunoscut atunci au reapărut. De pildă, era un băiat pe care-l chema…

— Harding?

— Da. Ai auzit de el?

— Puţin. Mi-ar plăcea să ştiu mai multe.

— O să-ţi povestesc. Şi uneori tata mai aduce vorba de unchiul tău. De unchiul Benjamin.

— A, da. Au fost prieteni buni, nu?

— Cei mai buni, din cîte ştiu.

— Ştii că la un moment dat au cîntat împreună într-o trupă?

— Nu, n-a suflat o vorbă.

— Dar despre revista pe care-au scos-o ţi-a spus?

— Nu, nici despre asta.

— Eu le-am auzit pe toate de la mama. Îşi aduce aminte perfect de zilele alea.

— De unde şi pînă unde?

— Păi…

Şi Sophie începu să-i explice. Îi veni greu să se hotărască de unde să înceapă. Perioada de care vorbeau părea să aparţină celor mai întunecate cotloane ale istoriei. Îl întrebă pe Patrick:

— Încerci vreodată să-ţi imaginezi cum era înainte să te naşti?

— Adică? Vrei să spui, cum era în burta maică-mii?

— Nu, cum arăta lumea asta înainte să apari.

— Nu prea. Nu-mi stă mintea la aşa ceva.

— Însă îţi aduci aminte de vremea cînd erai mai tînăr. Îl ţii minte pe John Major, de exemplu?

— Vag.

— Mă rog, altfel nici n-ai cum. Dar pe Margaret Thatcher?

— Nu. Aveam doar… cinci sau şase ani cînd şi-a dat demisia. Dar ce-ţi veni cu întrebările astea?

— Le pun fiindcă o să trebuiască să ne întoarcem mult în urmă. Mult mai mult decît atît.

Sophie se întrerupse, cu figura umbrită de o încruntătură.

— Ştii, pot să-ţi spun eu toată povestea, dar mi-e că n-o să-ţi placă. N-are sfîrşit. Se opreşte şi basta. Habar n-am cum se termină.

— Poate că ştiu eu sfîrşitul.

— Dacă-l ştii, mi-l spui şi mie?

— Sigur.

Abia atunci îşi zîmbiră unul altuia, fugar şi pentru prima oară. Pe cînd orizontul împînzit de macarale şi peisajul citadin în permanentă schimbare al Berlinului li se desfăşurau în faţa ochilor, Patrick se uită la chipul lui Sophie, la obrajii ei atrăgători, la genele lungi şi negre, şi simţi cum creşte în el ceva, un fel de recunoştinţă fiindcă o întîlnise, o curiozitate trecătoare pentru ceea ce avea să-i rezerve viitorul.

Sophie îşi turnă apă minerală în pahar dintr-o sticlă de un albastru foarte închis şi spuse:

— Atunci, vino cu mine, Patrick. Hai să ne-ntoarcem. Înapoi în timp, pînă la momentul cînd a început totul. Înapoi într-o ţară pe care probabil că n-ar recunoaşte-o nici unul din noi. Anglia lui 1973.

— Crezi că era chiar atît de diferită?

— Complet diferită. Ia gîndeşte-te! O lume fără telefoane mobile, videocasetofoane, jocuri Playstation şi chiar faxuri. O lume care n-auzise de prinţesa Diana sau de Tony Blair şi căreia nici nu-i trecuse prin cap să plece la război în Kosovo sau în Afganistan. Pe vremea aceea existau doar trei canale de televiziune, Patrick. Trei! Iar sindicatele erau atît de tari încît, dacă aveau chef, puteau să oprească emisia la unul dintre ele o noapte-ntreagă. Cîteodată oamenii erau siliţi să-şi ducă zilele chiar şi fără curent electric. Închipuieşte-ţi!

Puicuţa şi Iubăreţul

IARNA

1

Închipuieşte-ţi!

15 noiembrie 1973. O seară de joi, cu burniţa bătînd discret în geamuri şi familia strînsă în camera de zi. Toţi, în afară de Colin, care a plecat cu treburi şi le-a spus soţiei şi copiilor să nu-l aştepte. O lumină slabă de la două lămpi obişnuite, din fier forjat. Focul din şemineul aparent şuieră.

Sheila Trotter citeşte Daily Mail: „Să ai şi să păstrezi, la bine şi la greu, bogat sau sărac, bolnav sau sănătos – iată promisiunile pe care se sprijină de fapt majoritatea cuplurilor de soţi cînd trec prin perioade dificile“.

Lois citeşte Sounds: „Tip, 18, iubitor de pisici, caut puicuţă Londra, pentru duminică. Accept doar Droguţe“.

Băiat precoce, Paul citeşte Watership Down: „E posibil ca sătenii simpli din Africa, oameni care nu şi-au părăsit niciodată casele îndepărtate, să nu fie foarte surprinşi la vederea unui avion: e vorba de ceva care le depăşeşte capacitatea de înţelegere“.

Cît despre Benjamin… presupun că îşi face temele la masă. Expresia de concentrare încruntată, limba care-i iese uşor din gură (o trăsătură de familie, bineînţeles: am văzut-o şi pe maică-mea arătînd exact la fel, cînd stă aplecată deasupra laptop-ului). La istorie, probabil. Sau poate la fizică. În orice caz, ceva la care treaba merge greu. Se uită la ceasul de pe bufet. Tip organizat, şi-a fixat un termen. Mai are zece minute. Încă zece minute în care să descrie experimentul.

Îmi dau toată silinţa, Patrick. Pe cuvînt. Dar nu-i deloc uşor să spui povestea unei familii ca a mea. Sau, dacă preferi, povestea unchiului Benjamin.

Nici măcar nu sînt sigură că trebuie început de-aici. Însă poate că nici nu contează momentul. Şi oricum, l-am ales pe ăsta. Jumătatea lui noiembrie, promisiunea întunecată a unei ierni englezeşti, cu aproape treizeci de ani în urmă.

15 noiembrie 1973.

*

Perioadele lungi de tăcere erau un lucru obişnuit. Membrii familiei nu deprinseseră arta statului de vorbă. Toţi erau enigmatici, pînă şi pentru ei înşişi; toţi, în afară de Lois, normal. Nevoile ei erau simple, definite, iar pînă la urmă era pedepsită fiindcă le dădea glas. Sau oricum, aşa văd eu lucrurile.

La vîrsta pe care-o avea, nici nu cred că voia prea multe. Cred că îşi dorea doar compania cuiva şi eventual să mai audă din cînd în cînd voci în jurul ei. Dată fiind familia din care provenea, ar fi trebuit să fie ahtiată după taclale; numai că nu era genul care să se amestece printre chicotelile prietenelor. Ştia exact ce caută, de asta sînt sigură; chiar şi atunci, la doar şaisprezece ani, ştia cum nu se poate mai bine. De cînd fratele ei începuse să cumpere Sounds în fiecare joi, cînd se întorcea de la şcoală, participa la un ritual săptămînal şi secret, în care se prefăcea interesată de reclamele şi afişele vestimentare de pe paginile din stînga („tricouri largi din bumbac, negre, bleumarin, roşu aprins, vişinii – se asortează perfect cu pantalonii bufanţi“). De fapt, căuta un bărbat.

*

Citise aproape toate anunţurile personale. Începuse s-o cuprindă disperarea.

„Tip Droguţ (20) caut puicuţă nebună (16+) pentru dragoste. Bazat în Quo şi Zep.“

Nici ăsta nu era mai de soi. Oare i-ar fi plăcut ca prietenul ei să fie „droguţ“? Cît despre ea, putea să spună cu mîna pe inimă că era nebună? Şi cine naiba erau Quo şi Zep?

„Tip ca lumea, caut puicuţă prima-ntîi pentru corespondenţă, bazat în Tull, Pink Floyd, 17-28.“

„Doi droguţi căutăm puicuţe babane, 16+, dragoste şi afecţiune.“

„Tip (20) din Kidderminster, caut puicuţă(e) atrăgătoare.“

Kidderminster se afla la doar cîţiva kilometri, aşa că ăsta ar fi putut fi promiţător, dacă nu l-ar fi dat de gol pluralul din paranteză. Acolo îşi dăduse arama pe faţă. Una mică şi adio. Deşi poate că şi asta ar fi fost preferabil, într-un fel, izului de disperare care răzbătea din alte mesaje.

„Tip cu picioarele pe pămînt şi singur (21), brunet cu părul lung, doresc să comunic cu o fată sensibilă, cu capul pe umeri, apreciez spiritul creator: muzică progresivă, artizanat, obiecte de artă.“

„Tip singur, urîţel (22), caut companie feminină, nu contează aspectul. Bazat în Moodies, BJH, Camel etc.“

„Iubăreţul Singuratic, fan Who şi Floyd, caut puicuţă pentru prietenie, dragoste şi pace. Zona Stockport.“

Mama ei lăsă ziarul şi întrebă:

— Vrea cineva ceai? Limonadă?

După ce ea se duse la bucătărie, Paul abandonă reportajul despre iepuri şi puse mîna pe Daily Mail. Începu să-l citească, avînd pe faţă un zîmbet agasat şi sceptic.

„Puicuţe amatoare de India. Sfîrşitul lui dec., exclus Normale.“

„Toate puicuţele care vor să vadă lumea, rog scrieţi-mi.“

Da, dacă se gîndea mai bine, Lois chiar voia să vadă lumea. Începuse să-şi dea seama treptat, cu ajutorul ofertelor de vacanţă de la televizor şi al fotografiilor color din Sunday Times, că universul se întindea dincolo de Longbridge, dincolo de capătul autobuzului 62, dincolo de Birmingham şi chiar dincolo de Anglia. Mai mult, voia să-l vadă şi să împartă experienţa cu cineva. Voia să fie ţinută de mînă în timp ce se uita la luna care se ridica peste Taj Mahal. Voia să fie sărutată, încet, dar îndelung, pe fundalul măreţ al Munţilor Stîncoşi din Canada. Voia să urce pe Ayers Rock la ivirea zorilor. Voia să fie cerută de soţie pe cînd soarele în asfinţit învăluia cu degete roşii ca sîngele minaretele trandafirii ale Alhambrei.

„Băiat din Leeds cu scuter, aspect plăcut, caut prietenă 17-21 pentru disco şi concerte. Rog fotografie.“

„Doresc prietenă, orice vîrstă, maximum 1,60, răspund la toate scrisorile.“

— Terminat.

Benjamin îşi închise hotărît caietul de teme şi îşi vîrî cu gesturi ostentative pixurile şi cărţile în ghiozdanul mic cu care mergea întotdeauna la şcoală. Caietul de fizică începuse să se desfacă, aşa că şi-l îmbrăcase cu nişte resturi din materialul folosit de tatăl lui la tapetarea camerei de zi în urmă cu doi ani. Pe coperta manualului de engleză desenase un ditamai piciorul, aşa cum văzuse la sfîrşitul genericului de la Monty Python.

— Pentru seara asta ajunge.

Se apropie de sora lui, care se întinsese pe ambele jumătăţi ale canapelei.

— Dă-mi şi mie.

Întotdeauna se enerva dacă Lois apuca să citească Sounds înaintea lui. Părea convins că asta îi oferea un acces privilegiat la informaţii ultraconfidenţiale. În realitate, fata nu dădea doi bani pe paginile de ştiri pe care el era gata să le soarbă din ochi. Cele mai multe titluri erau de neînţeles. „Beefheart aici în mai.“ „Noul album Heep pe ţeavă.“ „Încă o despărţire la Fanny.“

— Ce-i ăla Droguţ? întrebă ea, dîndu-i revista.

Benjamin rîse acru şi arătă spre fratele lor de nouă ani, a cărui faţă strălucea de dispreţul amuzat cu care răsfoia Daily Mail.

— Unu’ ca ăsta.

— Ştiu. Dar vorbesc de Droguţul cu D mare. E clar că-i un fel de termen tehnic.

Benjamin nu răspunse; ba chiar reuşi să-i dea lui Lois impresia că ştia foarte bine răspunsul, dar că, din motive personale, hotărîse să nu i-l ofere. Oamenii aveau mereu tendinţa să-l considere documentat şi la zi cu informaţiile, deşi dovezile arătau exact contrariul. Probabil că avea un aer anume, o încredere în sine imposibil de definit şi uşor de confundat cu înţelepciunea tinerească.

— Mamă, întrebă Paul cînd o văzu întorcîndu-se cu băutura lui acidulată, de ce cumpărăm ziarul ăsta?

Sheila îl ţintui cu o privire plină de resentimente obscure. Îi zisese de o mie de ori să-i spună „mami“, nu „mamă“.

— N-avem un motiv anume. De ce să nu-l cumpărăm?

— Fiindcă, răspunse Paul, frunzărind ziarul, e plin de bazaconii şi platitudini.

Benjamin şi Lois nu se putură abţine să chicotească.

— Credeam că platitudinii sînt nişte animale de prin Australia, spuse ea.

— Platitudinii cu pete rare, zise Benjamin, cloncănind şi cîrîind ca să imite mitica vietate.

— Să luăm editorialul, de pildă, continuă Paul netulburat. „Tocmai această ceremonie fastuoasă, pe care Anglia se pricepe atît de bine s-o organizeze, ne merge la suflet. Nimic nu ne ridică moralul aşa cum o face o nuntă regală.“

— Şi ce-i cu asta? spuse Sheila, amestecîndu-şi zahărul din ceai. Nu sînt de acord cu tot ce scrie acolo.

— „Cînd prinţesa Anne şi Mark Phillips au ieşit din Abbey, pe feţele lor a apărut, din ce în ce mai larg, zîmbetul celor care sînt cu adevărat fericiţi.“ Repede, punga, că-mi vine să vărs! „Şi deşi Cartea de Rugăciuni are trei sute de ani, făgăduinţele ei sînt la fel de limpezi ca apusul zilei de ieri.“ Vomitativul absolut! „Să ai şi să păstrezi, la bine sau la greu!“

— Gata, ajunge, domnule Ştie-tot.

Tremurul din vocea Sheilei trădă, fie şi pentru o clipă, panica bruscă pe care fiul ei cel mai mic învăţa treptat să i-o provoace.

— Dă pe gît ce-ai în pahar şi pune-ţi pijamaua.

Împunsăturile continuară, sporite din cînd în cînd de intervenţiile stridente ale lui Benjamin, însă Lois nu le mai dădu atenţie. Nu astea erau vocile pe care ar fi vrut să le audă în jur. Îi lăsă să se certe şi se retrase la ea în dormitor, unde izbuti să reintre în lumea romantică a visatului cu ochii deschişi, un regat al posibilităţilor şi al nuanţelor nesfîrşite. În ceea ce priveşte exemplarul din Sounds al lui Benjamin, găsise ce căuta şi nu mai avea nevoie de el. Nici măcar nu mai trebuia să se furişeze jos mai tîrziu ca să arunce încă o privire, fiindcă numărul căsuţei poştale era uşor de memorat (era 247, acelaşi ca al frecvenţei lui Radio One), iar mesajul pe care-i căzuseră ochii avea o simplitate perfectă, magică. Poate că tocmai de aceea ştiuse că i se adresa ei şi numai ei.

„Tip Iubăreţ caută Puicuţă. Zona Birmingham.“

2

Între timp, Colin, tatăl lui Lois, se afla la o cîrciumă pe nume The Bull’s Head, în King Norton. Şeful lui, Jack Forrest, se dusese la bar ca să aducă trei halbe de Brew XI, lăsîndu-l pe Colin să poarte o conversaţie poticnită cu Bill Anderton, un lider de grupă sindicală de la secţia de subansamble din Longbridge. Al patrulea membru al trupei, Roy Slater, încă nu ajunsese. Întoarcerea lui Jack de la bar produse o imensă uşurare.

— Noroc, spuseră Colin, Bill şi Jack, sorbind din halbele de Brew.

După ce băură la unison, scoaseră un oftat colectiv şi îşi şterseră spuma de pe buza de sus. Pe urmă tăcură.

— Vreau ca totul să fie simplu şi fără ifose, rosti dintr-odată Jack Forrest, cînd liniştea se prelungise prea mult şi devenise prea apăsătoare.

— Fără ifose. Absolut, zise Colin.

— Corect, spuse Bill. Mi se pare corect.

Fără ifose, îşi văzură mai departe de bere. Colin aruncă o privire prin cîrciumă, avînd de gînd să facă un comentariu pe marginea decorului, dar nu-i veni nimic în minte. Bill Anderton îşi fixă privirea în halbă.

— E bunicică berea de-aici, nu? întrebă Jack.

— Ha? făcu Bill.

— Am zis că-i bunicică berea de-aici.

— Merge, spuse Bill. Am băut şi mai rele.

Asta se întîmpla într-o perioadă cînd bărbaţii încă nu învăţaseră să-şi discute sentimentele, bineînţeles. Şi cînd şedinţele de închegare a relaţiilor dintre patronat şi forţa de muncă nu erau cîtuşi de puţin obişnuite. Într-un fel, cei trei făceau muncă de pionierat.

Colin mai dădu un rînd, fără însă ca Roy să-şi facă apariţia. Bărbaţii îşi băură cuminţi halbele. Mesele în care li se reflectau slab chipurile erau maro închis, nuanţa cea mai închisă de maro, culoarea ciocolatei Bournville. Pereţii erau de un maro mai deschis, gen Dairy Milk. Mocheta era tot maro, cu mici hexagoane de un maro vag diferit, pe care-l remarcai doar dacă te uitai atent. Tavanul ar fi trebuit să fie alburiu, însă era tot maro, din cauza fumului milioanelor de ţigări fără filtru. Majoritatea maşinilor din parcare erau la rîndul lor maro, ca de altfel şi majoritatea hainelor purtate de patronat. Nimeni din cîrciumă nu observa cu adevărat predominanţa maroului, sau, dacă o făcea, nu găsea de cuviinţă s-o comenteze. Erau vremuri maro.

— Ia ziceţi, voi doi aţi ajuns la vreo concluzie? întrebă Jack Forrest.

— La ce concluzie? spuse Bill.

— V-am chemat aici cu un scop precis, ştiţi bine, zise Jack. Nu v-am luat la întîmplare. Aş fi putut să aleg pe oricine de la personal şi un lider de grupă la nimereală pentru seara asta. Dar n-am făcut-o. Am avut motivele mele să vă aleg pe voi.

Bill şi Colin se uitară unul la altul.

— Aveţi ceva în comun, rosti Jack, uitîndu-se pe rînd la ei, mulţumit de sine. Ştiţi ce anume?

Cei doi ridicară din umeri.

— V-aţi dat copiii la aceeaşi şcoală.

Informaţia fu prelucrată pe îndelete, iar Colin fu primul care reuşi să arboreze un zîmbet.

— Anderton, bineînţeles. Ben al meu are-un prieten Anderton. Sînt colegi de clasă. Chiar vorbeşte de el din cînd în cînd.

Se uită la Bill, încercînd acum un sentiment vecin cu căldura.

— E fi-tu?

— Da, el e, Duggie. Iar fi-tu tre’ să fie Bent1.

Colin păru nedumerit, dacă nu chiar şocat.

— Nu, Ben, îl corectă el. Ben Trotter. Prescurtare de la Benjamin.

— Ştiu că-l cheamă Benjamin, spuse Bill. Dar aşa-i zic ăilalţi. Bent Rotter2. În loc de Ben Trotter. Te-ai prins?

După cîteva secunde, Colin se prinse. Îşi ţuguie buzele, jignit în contul propriului copil.

— Băieţii pot să fie foarte răi, spuse el.

Chipul lui Jack împrumutase între timp o expresie de satisfacţie destinsă.

— Vedeţi voi, asta spune multe despre ţara în care trăim, zise el. Anglia anilor 1970. Vechile deosebiri nu mai înseamnă absolut nimic, nu? În ţara asta, un sindicalist şi un director-adjunct – care în scurt timp o s-ajungă director plin, Colin, sînt sigur – pot să-şi dea copiii la aceeaşi şcoală fără să se mai mire nimeni. Amîndoi băieţi isteţi, amîndoi suficient de buni ca să ia admiterea, iar acum uite-i cot la cot în leagănul învăţăturii. Ce vă spune chestia asta despre războiul dintre clase? Că s-a terminat. S-a zis cu el. E armistiţiu.

Îşi înşfăcă halba de bere şi o ridică solemn:

— Pentru şansele egale.

Colin îngînă un ecou timid al acestor cuvinte şi bău din halbă. Bill nu spuse nimic: din punctul lui de vedere, războiul dintre clase continua bine mersi şi era purtat cu o anumită ferocitate la British Leyland, chiar şi în egalitarii ani 1970 ai lui Ted Heath, însă nu se putu convinge să-şi susţină ideea. Îşi vîrî mîna în buzunarul de la haină, pipăi cecul şi se întrebă din nou dacă nu cumva o luase razna.

*

Poate că invitarea lui Slater fusese o greşeală. Partea proastă la el era că toată lumea îl ura, inclusiv Bill Anderton, de la care poate că ar fi fost de aşteptat o anume solidarizare cu prezumtivul lui frate de arme. Dar Slater era cel mai infect tip de lider de grupă, după părerea lui Bill. Nu se pricepea deloc la negocieri, nu manifesta strop de compasiune faţă de cei pe care era chemat să-i reprezinte şi nu avea nici cea mai vagă idee despre politică în general. Era gură-mare şi scandalagiu, căutînd confruntările cu lumînarea şi ieşind de fiecare dată şifonat. Printre sindicalişti era un nimeni şi nu se compara nici măcar cu cei mai mici lideri de grupă pe care-i avea TGWU3 la Longbridge. Tot ce putea să facă Bill era să se poarte frumos cu el, numai că în seara asta era nevoie de mai mult: onoarea sindicală cerea ca el şi Slater să facă într-un fel front comun în faţa seducătoarelor gambituri ale patronatului. Era suficient pentru a-l suspecta pe Jack că pusese ceva la cale. În fond, ce putea fi mai eficient decît dezbinarea opoziţiei prin aducerea la aceeaşi masă a doi lideri de grupă despre care toată lumea ştia că nu se puteau suferi?

— Nu-i rău deloc, ai? spuse Roy, dîndu-i un ghiont zdravăn în coaste lui Bill, în timp ce se uitau pe meniurile cu coperte din piele roşie.

Pînă atunci, se opriseră doar la un Berni Inn de pe Stratford Road.

— Pofta-n cui, Slater, răspunse Bill, scoţîndu-şi ochelarii de citit. Nu capeţi nimic pe gratis în lumea asta, în caz că n-ai observat.

— De data asta, interveni Jack, taman aici greşeşti. Sînteţi cu toţii invitaţii mei şi puteţi să comandaţi ce vreţi. Nota o achită British Leyland Motor Corporation, aşa că n-are rost să vă uitaţi la bani. Daţi-i bătaie, băieţi. Cereţi tot ce vă trece prin cap.

Roy comandă friptură cu cartofi prăjiţi, Colin comandă cu cartofi prăjiţi, Bill comandă friptură cu cartofi prăjiţi şi mazăre, iar Jack, care îşi făcea concediile în sudul Franţei, comandă friptură cu cartofi prăjiţi, mazăre şi ciuperci – o probă de rafinament pe care ceilalţi o sesizară imediat. În timp ce aşteptau mîncarea, Jack încercă să provoace o discuţie despre perspectivele matrimoniale ale prinţesei Anne şi ale căpitanului Mark Phillips, însă nu avu succes. Roy nu părea să aibă o părere anume despre subiectul în cauză, pe Bill nu-l interesa („Pîine şi circ, Jack, pîine şi circ“), iar lui Colin începuse să-i fugă mintea în altă parte. Se uită la întunericul de afară, dincolo de parcare, în depărtările cufundate în beznă şi la maşinile care treceau în viteză pe Stratford Road, şi nimeni nu-şi dădu seama la ce se gîndea. Îşi făcea griji pentru Ben şi porecla primită la şcoală? Îi era dor de Sheila şi de sîsîitul focului din şemineul aparent? Sau poate că tînjea să se întoarcă la zilele de altădată din faţa planşetei, de dinainte de-a accepta funcţia asta, funcţia asta tîmpită, care i se păruse un pas înainte în carieră, dovedindu-se în realitate un coşmar plin de complicaţii.

— Ştii ceva, chestia asta n-o să meargă, Jack, spuse Bill pe un ton amical, dar combativ, semn că a cincea halbă de Brew avusese un pronunţat efect pacificator. Nu poţi să ştergi cu buretele nedreptăţile sociale scoţîndu-ţi din cînd în cînd duşmanul la friptură şi cartofi.

— A, asta nu-i nimic, Bill. Ăsta e doar începutul. Peste cîţiva ani, participarea angajaţilor o să fie literă de lege. O să facă parte din politica guvernului.

— Care guvern?

— Nu contează. N-are nici un fel de importanţă. Ascultaţi aici, o să intrăm într-o etapă cu totul nouă. Patronatul şi muncitorii – reprezentanţii aleşi, vreau să zic – or să se aşeze la aceeaşi masă şi-or să ia decizii împreună. Or să analizeze perspectivele companiei împreună. Interesul reciproc. Numitorul comun. Asta căutăm. Şi-o să se întîmple negreşit, fiindcă la ora asta conflictele nenorocesc producţia.

— Asta, rosti deodată Slater ca nuca-n perete, zic şi eu friptură.

Porţia lui sosise prima, iar el începuse fără să-i aştepte pe ceilalţi.

— Dă-mi aşa ceva o dată pe zi şi poate stăm la discuţii, pricepi?

Bill nu-l băgă în seamă.

— Problema e că nici conflictele astea nu apar de florile mărului, Jack. Tocmai asta mi se pare că nu vreţi să-nţelegeţi. Vezi tu, există tot felul de nemulţumiri. Nemulţumiri reale, întemeiate.

— Care or să fie rezolvate.

Bill se opri cîteva clipe şi sorbi din bere, mijindu-şi ochii. O ospătăriţă le aduse mîncarea, iar atenţia îi fu distrasă pe moment nu atît de aspectul fripturii, cît mai ales de imaginea pulpelor şi a coapselor zvelte ale fetei, strînse în ciorapii de damă, precum şi de deliciile unui corp încă proaspăt, judecînd după felul cum îi cădea bluza albă. Năravul din fire. Imposibil de zdruncinat. Se sili să-şi ia ochii de la ea şi să şi-i îndrepte spre Jack, acoperindu-şi cartofii cu multă sare şi ketchup. Tăie o bucată de friptură, o mestecă îndelung, cu o plăcere evidentă (acasă nu te pricopseai cu aşa ceva), şi spuse:

— Bineînţeles, îmi dau seama spre ce ne îndreptăm.

— Cum adică?

— E tactica obişnuită, nu? Dezbină şi stăpîneşte. Iei cîţiva lideri de grupă, îi inviţi sus, îi pui să stea la masa de consiliu şi-i faci să se simtă importanţi. Le dezvălui două-trei secrete – nimic din ce n-au voie să afle, atenţie, doar cîteva flecuşteţe, ca să aibă impresia că ştiu care-i mersul. Şi dintr-odată se simt foarte plini de ei, dintr-odată încep să vadă lucrurile din punctul de vedere al patronatului. Cît despre membri… Mă rog, la un moment dat încep şi ei să se-ntrebe ce-or face oamenii ăia juma’ de zi în sala de consiliu şi de ce nu sînt în secţii cînd e nevoie de ei să rezolve o problemă. N-o să fie aşa, Jack?

Nevenindu-i să creadă, Jack Forrest lăsă tacîmurile şi-l întrebă pe Colin:

— Ai auzit şi tu ce-am auzit eu? Ai auzit cu ce-avem de luptat? Cu o mentalitate paranoică, tipică pentru sindicalişti.

— Uite-aici, nene, îi zise Roy lui Bill, vorbind cu gura plină de cartofi prăjiţi, dacă domnii ăştia vor să facă cinste din cînd în cînd cu o masă ca lumea şi să-şi spună păsul, care-i problema? În viaţa asta iei cît poţi să duci, nenică. După mintea mea, e fiecare pentru el.

— Aşa vorbesc adevăraţii stîlpi ai mişcării laburiste, spuse Bill.

— Tu ce crezi, Colin?

Colin îşi privi şeful neliniştit. Nu putea să sufere confruntările – un handicap indiscutabil pentru cineva pus să se ocupe de relaţiile de muncă.

— Grevele sînt cele care trag fabrica în jos, spuse el într-un tîrziu, vorbind în farfurie şi dînd glas, fără tragere de inimă, unei convingeri ferme, care trebuia oricum scoasă la iveală dintr-un ungher îndepărtat şi ascuns al minţii. Nu ştiu dacă o să li se pună capăt în felul ăsta, dar pînă la urmă tot trebuie să-nceteze. Aşa ceva nu se-ntîmplă nici în Germania, nici în Italia, nici în Japonia. Doar aici.

Bill se opri din mîncat şi-l fixă pe Colin cu o privire meditativă, pătrunzătoare. Dintre toate lucrurile pe care ar fi putut să i le spună, îl alese pe următorul:

— Mă întreb despre ce vorbesc băieţii noştri cînd se-ntorc cu autobuzul.

Jack găsi de cuviinţă să o dea pe glumă.

— Probabil că despre fete şi muzica pop, zise el, după care Bill renunţă, concentrîndu-se asupra mîncării şi a celei de-a şasea halbe.

La urma urmei, friptura era friptură.

*

Fiindcă mergeau în aceeaşi direcţie, Bill şi Roy se văzură obligaţi să urce într-un taxi pînă acasă. Roy se strîmbă cînd văzu că şoferul avea un turban pe cap şi se întoarse spre însoţitorul lui, gata să facă nişte glume grosiere şi ofensatoare. Dar Bill nu marşă. Îl lăsă pe Roy să se ducă în spate şi se aşeză cu bună ştiinţă pe scaunul de lîngă şofer, vorbind cu el cea mai mare parte a călătoriei de douăzeci de minute. Află că şi el, şi soţia făceau parte dintr-o a doua generaţie de imigranţi, că locuiau în Small Heath, că le plăcea Birmingham-ul fiindcă era plin de parcuri şi nu trebuia să mergi foarte mult pînă dădeai de dealuri, că fiul cel mare se pregătea să devină medic şi că mezinul, în schimb, avea necazuri cu bătăuşii de la şcoală.

Auzind ultimele cuvinte şi simţind că discuţia era pe punctul de-a trena, Roy se aplecă în faţă şi-l întrebă pe Bill:

— Chestia aia de i-ai zis-o lu’ Trotter, cu ce vorbesc băieţii în autobuz. Ce-ai vrut să spui?

— A fost un comentariu, atîta tot, răspunse Bill.

— Înseamnă că puştii voştri merg la aceeaşi şcoală? Asta era?

— Ce te roade grija, Slater?

— Băiatu’ lu’ Trotter merge la King William’s, nu? Rahatu’ ăla de… şcoală pentru granguri din Edgbaston.

Bill pufni.

— Vorbeşti ca să nu taci. Nu plătim nimic ca să-nveţe acolo. E o şcoală unde se primesc finanţări directe. E băiat deştept şi-a luat admiterea. Nu fac decît să am grijă să pornească în viaţă cu dreptul.

Roy nu dădu nici un răspuns, dar se lăsă satisfăcut în scaun, convins că dibuise o breşă în armura colegului de serviciu. Nu îşi mai spuseră nimic în seara aceea, în afara unui rămas-bun din vîrful buzelor.

Cînd ajunse acasă, Bill descoperi că Irene se culcase deja. Se uită chiorîş la vraful de hîrtii care-l aşteptau pe masa din sufragerie şi hotărî să le lase pentru a doua zi. Era aproape miezul nopţii. Dar îşi scoase cecul din buzunarul hainei şi-l mai cercetă o dată la lumina veiozei.

Nedumerirea continua să nu-i dea pace. Un cec în valoare de 415 lire sterline, din contul Comitetului de Întrajutorare, emis pe un nume pe care nici măcar nu-l recunoştea. Semnat nu de Harry, preşedintele, şi nici de Miriam, extrem de atrăgătoarea secretară (şi, apropo, i se păruse lui, sau îl fixase întruna cu privirea la şedinţa din seara trecută?), ci de el însuşi. Cu toate acestea, nu-şi amintea nimic. Mai mult, banca refuzase cecul fiindcă suma fusese trecută doar în cuvinte, nu şi în cifre – o greşeală pe care el, unul, n-ar fi făcut-o în mod normal. Dacă nu cumva începuse să dea rateuri. Dacă nu cumva era prea mare stresul.

Vîrî cecul în birou şi îşi mai turnă o bere înainte de culcare.

*

Jack Forrest şi Colin îşi spuseseră noapte bună în parcarea restaurantului. Jack părea să aibă inima îndoită cu privire la cele petrecute în seara aceea, nefiind sigur că meritase osteneala.

— Tu ce zici, a fost un succes?

Răsuflarea lui scotea nori de abur în aerul nopţii. Avea să se lase gerul înainte de zorii zilei.

— Cred că da, spuse Colin, căruia îi plăcea ca totul să se termine cît mai bine cu putinţă. Cred c-a fost, mă rog…

— Constructivă?

— Da. Aşa aş zice.

— Bun. Da, cred că ai dreptate. Cred c-a fost constructivă.

Îşi frecă mîinile şi îşi pocni încheieturile degetelor lungi.

— Da’ ştiu că-i frig, nu? Sper că n-a uitat nevastă-mea să mai scoată o pătură.

Cei doi îşi strînseră mîinile şi se despărţiră. Maşinile li se aflau la cele două capete ale parcării. Colin ţîţîi nemulţumit din buze, după care lăsă să-i scape cîteva înjurături, în timp ce se lupta cu încuietoarea Austin-ului 1800 maro, străduindu-se să deblocheze dispozitivul pe care îl crease el însuşi, cu cîţiva ani în urmă, cu atît de multă încredere.

1. Poponar (engl.).

2. Putregai poponar (engl.).

3. Transport and General Workers Union – sindicat britanic.