Consiliul ştiinţific:

Maria Bucur (Indiana University, SUA)

Magda Cârneci (Universitatea Naţională de Arte, Bucureşti) 

Tom Gallagher (University of Bradford, Marea Britanie)

Mihai Dinu Gheorghiu (Universitatea „Al.I. Cuza”, Iaşi) 

Armin Heinen (RWTH University, Aachen)

Gail Kligman (University of California, Los Angeles)

Vintilă Mihăilescu (SNSPA, Bucureşti)

Mihaela Miroiu (SNSPA, Bucureşti) 

Bogdan Murgescu (Universitatea din Bucureşti)

Andrei Terian (Universitatea „Lucian Blaga”, Sibiu)

Alex Drace-Francis, The Making of Modern Romanian Culture: Literacy and the Development of National Identity

© 2012, 2016 Alex Drace-Francis

Published by arrangement with I.B. Tauris & Co Ltd, London

Publicată cu acordul I.B. Tauris & Co Ltd, Londra. Ediţia originală în limba engleză este intitulată The Making of Modern Romanian Culture: Literacy and the Development of National Identity şi a fost publicată de I.B. Tauris & Co Ltd.

© 2016 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6408-4

ISBN PDF: 978-973-46-6409-2

ISBN print: 978-973-46-6225-8

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Teatrul Naţional din Iaşi inaugurat la 1 decembrie 1896

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALEX DRACE-FRANCIS (n. 1971). A absolvit Studii engleze şi americane la University of East Anglia (1992) şi Studii sud-est-europene la Universitatea din Londra (master, 1996). Doctor în istorie la Universitatea din Londra (2001). Cercetător postdoctoral la University College London (2001-2004), lector în istorie europeană la Universitatea din Liverpool (2005-2011) şi profesor asociat de istorie culturală a Europei moderne la Universitatea din Amsterdam (2011-prezent). Autor al cărţilor The Making of Modern Romanian Culture (2006) şi The Traditions of Invention (2013) şi coordonator al mai multor volume de studii şi de documente, printre care European Identity: A Historical Reader (2013) şi Where to Go in Europe (2013, în colaborare cu Wendy Bracewell). A semnat articole, recenzii, interviuri, grupări tematice în peste 30 de reviste de specialitate; participă regulat la conferinţe şi proiecte internaţionale de cercetare pe teme de istorie culturală şi literară a Europei moderne.

Lista tabelelor şi figurilor

PARTEA ÎNTÂI: 1700-1829

Tabelul 1.1. Tipărituri în limba română în perioada 1545-1830. Tabel sinoptic

Tabelul 1.2. Tipărituri în limba română în perioada 1701-1765, pe localităţi

Figura 1.1. Tipărituri în limba română în perioada 1701-1765, pe provincii

Tabelul 1.3. Tipărituri în limba română în perioada 1766-1830, pe localităţi

Figura 1.2. Cărţi religioase româneşti în perioada 1766-1830, pe regiuni

Figura 1.3. Cărţi laice româneşti în perioada 1766-1830, pe regiuni

Figura 1.4. Cărţi laice şi religioase în Principate în perioada 1766-1830

Figura 1.5. Cărţi laice şi religioase în teritoriile habsburgice în perioada 1766-1830

Figura 1.6. Tipărituri în limba română în perioada 1801-1830, pe domenii

PARTEA A DOUA: 1829-1848

Tabelul 2.1. Estimări privind producţia de carte românească, 1830-1878

PARTEA A TREIA: 1848-1890

Tabelul 3.1. Şcoli primare publice: frecvenţă şi rezultate, 1890-1891

Tabelul 3.2. Şcoli secundare publice: frecvenţă şi rezultate, 1890-1891

Figura 3.1. Elevii din şcolile publice secundare, în funcţie de religie, 1876-1882, 1888-1892

Tabelul 3.3. Universitatea din Bucureşti: candidaţi înmatriculaţi şi absolvenţi, 1864-1906

Tabelul 3.4. Universitatea din Iaşi: candidaţi înmatriculaţi şi absolvenţi, 1870-1900

Tabelul 3.5. Romane în limba română, 1851-1890

Figura 3.2. Distribuţia tipografiilor pe localităţi (Principate/Vechiul Regat), 1830-1890

Figura 3.3. Tipografii în Principate/Vechiul Regat, 1830-1890

Figura 3.4. Secularizarea tipografiilor în Principate/Vechiul Regat, 1830-1890

Figura 3.5. Periodice literare româneşti (toate locurile), 1830-1890

Tabelul 3.6. Modele ale dezvoltării presei de provincie: Botoşani, Giurgiu

Lui Dennis Deletant,
această ediţie românească

Prefaţă la ediţia românească

Cartea de faţă, care apare acum în traducere românească, a fost publicată iniţial în limba engleză sub titlul The Making of Modern Romanian Culture: Literacy and the Development of National Identity, la editura Tauris din Londra. Deşi ediţia originală este datată 2006, cartea era de fapt pe piaţă încă din noiembrie 2005. Elaborarea ei are, evident, o istorie ceva mai lungă şi e poate util, pentru orientarea cititorilor în limba română, să evoc puţin contextul academic în care a fost concepută, precum şi câteva alte împrejurări biografice şi intelectuale relevante.

La începutul anilor ’90, când făceam la University of East Anglia studii engleze şi americane – un excelent program interdisciplinar care permitea şi urmarea cursurilor de istorie, de filosofie şi de literatură europeană –, am venit de mai multe ori în România în timpul vacanţelor, ca voluntar în diverse organizaţii umanitare. După absolvirea facultăţii în 1992, m-am angajat din nou în activitatea umanitară, de data aceasta pe o perioadă mai lungă, locuind şi lucrând în România timp de aproape doi ani, în 1993 şi 1994. Întors în Marea Britanie în 1995, m-am înscris la masteratul de studii sud-est-europene la School of Slavonic and East European Studies, pe atunci încă o instituţie independentă a Universităţii din Londra (după anul 1999 va fi încorporată în University College London). Printre altele, am urmat cursul „Literatura şi naţionalismul în Europa de Est”, o introducere sinoptică în problema relaţiei dintre literatură, cultură şi identitate naţională în spaţiul respectiv, susţinut de mai mulţi lectori cu diverse specializări, atât literare, cât şi istorice, în mai multe literaturi şi culturi din acest areal.

Deşi problema relaţiei dintre cultură şi schimbarea socială mă interesase încă din timpul primei facultăţi, de unde eram deja familiarizat cu unele dintre teoriile generale din acest domeniu, la masterat am avut ocazia să compar şi să testez teoriile clasice asupra naţionalismului, precum cele ale lui Benedict Anderson, Ernest Gellner, Anthony Smith, Eric Hobsbawm, Elie Kedourie etc., în lumina unor date şi surse dintr-un spaţiu politic-cultural care în mare parte fusese ignorat de către aceşti teoreticieni. La absolvirea masteratului, am discutat cu profesorul Dennis Deletant, eminentul cercetător al istoriei, limbii şi culturii române, despre posibilitatea de a mă înscrie în programul doctoral al universităţii. Împreună am constatat lipsa lucrărilor serioase în limba engleză care să trateze dezvoltarea literaturii şi culturii române din punctul de vedere al noilor teorii sociologice şi istorice. În România exista o tradiţie de cercetare în sociologia literaturii şi a culturii, care, deşi avea deseori o tentă doctrinară – fie marxistă, fie naţionalistă –, dădea dovadă în unele cazuri de o rigoare academică mai mult decât respectabilă (de exemplu, lucrările lui Paul Cornea, Z. Ornea şi alţii). În literatura anglofonă de specialitate existau studii excelente asupra relaţiei cultură-identitate în secolul XX (precum cele ale lui Verdery, Livezeanu şi ale lui Deletant însuşi); de asemenea, în acea vreme tocmai apăruseră cele două impresionante volume de sinteză a istoriei românilor şi a României semnate de Keith Hitchins. Cu toate acestea, lipsea o tratare aprofundată a dezvoltării instituţiilor culturale româneşti din Principate şi din Vechiul Regat în secolul al XIX-lea.

Am ezitat puţin la început să-mi asum sarcina ambiţioasă de a încerca o interpretare sintetică a dezvoltărilor în perioada primei modernizări, pe linia sociologiei istorice, şi am luat în considerare abordări alternative, precum o lucrare dedicată unui fenomen cultural mai restrâns, ca, de exemplu, rolul grupării „Junimea”. În cele din urmă, şi cu concursul îndrumătorului, am ales calea mai îndrăzneaţă şi am decis să tratez materia la scară „macro”. Riscurile acestei decizii mi-au devenit şi mai clare după ce mi-am dat seama că explicarea mecanismelor apariţiei instituţiilor culturale cerea nu numai urmărirea problemei mai departe în timp decât mă aşteptam, până la începutul secolului al XVIII-lea, ci şi o înţelegere mai aprofundată a contextului internaţional – deopotrivă politic şi intelectual – în care s-a petrecut geneza instituţiilor moderne ale României.

Am perseverat totuşi şi, cu ajutorul unei burse acordate de către British Academy, am putut să-mi dedic timpul aproape exclusiv cercetării, cu numeroase stagii mai lungi sau mai scurte în România, mai ales la Bucureşti în anii 1997-2000. Teza a fost depusă în vara lui 2001, iar în octombrie am primit titlul de doctor, examinatorii fiind Peter Mackridge, profesor de literatură neogreacă la Universitatea din Oxford, şi Peter Siani-Davies, profesor asociat la UCL, specialist în istorie modernă sud-est-europeană. Între anii 2000 şi 2004 am lucrat la UCL ca cercetător postdoctoral la proiectul „East Looks West” (condus de Wendy Bracewell şi dedicat literaturii est-europene de călătorie) şi, concomitent, ca lector de cultură şi istorie română (suplinind, timp de trei ani, cursurile profesorului Deletant, care între timp lucra la un proiect de cercetare finanţat de fundaţia Leverhulme). În acest interval, mi-am revizuit teza, până a ajuns aproape în forma în care a fost publicată spre sfârşitul anului 2005, la scurt timp după primirea unui nou post academic, de data asta mai durabil, ca lector de istorie modernă la Universitatea din Liverpool.

Această din urmă împrejurare, alături de obligaţia de a-mi concentra eforturile asupra editării mai multor volume dedicate literaturii de călătorie – roadele proiectului „East Looks West” –, m-a împiedicat să acord mult timp difuzării cărţii. În acelaşi timp, aveam unele temeri, de debutant, cu privire la eventuala ei receptare, legate mai ales de faptul că expunerea mi se părea deodată prea ambiţioasă şi prea puţin exhaustivă. Cu timpul însă, au apărut recenziile – am numărat opt între anii 2006 şi 2013 –, care, fără excepţii, au emis judecăţi favorabile, chiar măgulitoare pentru autor. Erau semnate în mare parte de persoane autorizate în materie sau de cercetători mai tineri, cu acuitate şi simţ critic¹. Cu timpul, cartea a ajuns să fie citată şi a intrat în librăriile universitare şi bibliografiile de specialitate. În anul 2012, editura a scos o ediţie broşată, la un preţ mai mic, care, la rândul ei, a contribuit la diseminarea lucrării.

Dintre puţinele observaţii critice, îmi propun să comentez doar două, şi fără nicio intenţie polemică, fiindcă amândouă au în parte dreptate. În opinia unora dintre recenzenţi (Hariton şi Livezeanu), cartea părea pe alocuri să atingă subiecte şi argumente prea eterogene, din diverse discipline şi tradiţii academice. Aceste critici sunt parţial justificate: fie din constrângeri de spaţiu, fie din cauza propriilor mele cunoştinţe legate de subiect, argumentaţia se realizează uneori prin juxtapuneri şi asocieri, şi nu întotdeauna printr-o expunere extinsă, explicită, „ştiinţifică” pe o singură pistă. În acelaşi timp însă, mă interesau tocmai conexiunile dintre fenomene şi evenimente aparent fără legătură – cum este în cazul de faţă mai ales conexiunea dintre arena politică internaţională şi activitatea culturală românească (şi, concomitent, dintre curentele intelectuale globale şi discursul local), dar şi dintre literatură şi temeliile ei sociale şi instituţionale. În fine, oricare ar fi carenţele de expunere sau de focus, sper că la sfârşitul lecturii cititorii se vor simţi stimulaţi să reflecteze asupra diferitelor probleme de cauzalitate şi modalităţi de explicare cultural-istorică în problematica aleasă.

Un alt recenzent (Sterbling), care a apreciat acurateţea cărţii – documentarea, justificarea interpretărilor, viziunea „realistă” a autorului –, este de părere că lucrarea ar oferi cunoscătorilor de istorie română „doar puţine constatări noi”. Remarca este perfect valabilă în sensul că am lucrat pe surse în marea lor majoritate publicate, astfel că nu pretind să aduc decât foarte puţină noutate în sens restrâns, de fapte inedite. Consider totuşi că am avansat, în afară de argumente teoretice noi, numeroase interpretări noi în diverse probleme de ordin empiric, de la ideea de independenţă a României, până la rolul preponderent al activităţii din Principate faţă de cea din Monarhia Habsburgică. Am fost în schimb flatat de felul în care un alt recenzent, Pecican, a evaluat acest aspect: „[autorul] observă lucruri pe care, frecventându-le mereu, colegul său român le trece cu vederea”.

În general, şi în sensul celor propuse în paragrafele precedente, încercările mele nu s-au orientat spre un aport factologic nou, ci spre colaţionarea surselor de sorginte diferită, spre consemnarea critică a stării cercetării de atunci, spre căutarea conexiunilor dintre diferitele aspecte tratate, spre comparaţii între tipuri de fenomene şi de discursuri în jurul acestora, precum şi spre stabilirea relaţiilor cauzale². Sper oricum ca intenţiile mele să fie înţelese şi receptate în acest spirit de către publicul român.

Pentru ediţia de faţă, sunt extrem de dator coordonatoarelor colecţiei „Studii româneşti”, profesoarele Irina Livezeanu şi Lavinia Stan, fosta şi actuala preşedintă a societăţii Society for Romanian Studies, care patronează această colecţie.

Traducerea, aşa cum mi-a fost trimisă de la editură, oglindea destul de fidel originalul şi îi mulţumesc traducătorului, dl Marius-Adrian Hazaparu, pentru munca lui foarte profesionistă şi elegantă. La revizuirea traducerii, am intervenit relativ puţin: dincolo de corectură şi clarificarea sensului, am reformulat câteva fraze şi am eliminat sau îndreptat un număr mic de afirmaţii eronate sau improprii în original. În măsura în care a fost posibil, am încercat, împreună cu traducătorul, să restitui citatele din surse primare româneşti, în varianta lor originală.

Alte datorii intelectuale sau personale din timpul pregătirii primei ediţii sunt consemnate în secţiunea „Mulţumiri”, aflată la sfârşitul cărţii. Din ea lipsesc, în mod inexplicabil, numele câtorva persoane. Două dintre ele sunt antropologi. La începutul anilor 2000, John Postill, la vremea aceea doctorand ca şi mine la UCL, acum Senior Research Fellow la Universitatea din Melbourne, conducea la Bucureşti un mic cerc de lectură pentru cercetători antropologi, axat parţial pe specialitatea lui, aceea de antropologia mass-mediei; participarea la acest cerc mi-a permis să mă familiarizez cu dezbaterile teoretice din această disciplină cu privire la alfabetizare şi la aportul scrisului şi al tiparului la procesul configurării identităţii culturale. Cu celălalt, Filippo Zerilli, acum profesor asociat la Universitatea din Cagliari, m-am întâlnit printr-o pură întâmplare în fosta librărie a Academiei Române de pe Calea Victoriei, după care m-a invitat să asist la o reuniune de antropologi distinşi ai României şi ai Balcanilor, la Universitatea din Perugia, în martie 2000³. Cum perspectiva antropologică m-a ajutat să-mi formez viziunea şi argumentul (dincolo de incitantele lecturi şi piste de investigare în această sferă deja sugerate la Londra de către Wendy Bracewell, o figură de autoritate în materie de antropologie socio-istorică) şi cum pe niciunul nu i-am mai revăzut de mult, ţin să rectific omisiunea de atunci şi să le mulţumesc lui John şi Filippo, de la distanţă, în speranţa că mă vor ierta.

Ceilalţi trei sunt istorici. Asistând la diferite conferinţe în vara anului 1999, am ajuns să-i cunosc, independent, pe Cristina Codarcea (la Bucureşti), pe Florea Ioncioaia (la Iaşi) şi pe Virgiliu Ţârău (la Cluj). În anul următor, am stabilit legături mai apropriate cu tustrei, mai ales datorită unei iniţiative londoneze de a organiza întâlniri între istoricii regiunii pentru a lămuri rolul disciplinei în dispute identitare şi politice regionale. Din conversaţiile din acel an – şi, ulterior, la Paris, Belgrad şi Bucureşti în anii 2001-2003 – am învăţat foarte mult despre istoria şi istoriografia românească. Dincolo de buna dispoziţie a acestor interlocutori şi de generozitatea cu care mi-au oferit date empirice şi sugestii utile, m-a ajutat foarte mult compararea viziunilor unor specialişti în perioade şi subiecte diferite şi din centre diferite în peisajul istoriografic românesc.

În ultimă analiză însă, cel mai mult au contat sprijinul şi îndrumarea lui Dennis Deletant. Dacă numele domniei sale este legat mai ales de istoria politică contemporană a României, s-ar putea ca expertiza lui la fel de fină în problematica unor perioade mai timpurii, precum şi în probleme care ţin de istoria culturală şi literară să nu-i fie cunoscută publicului din România; însă în fiecare etapă a elaborării cărţii de faţă domnia sa a discutat atent asupra argumentului, surselor şi structurii lucrării, oferind sute de observaţii şi sugestii, ca să nu mai pomenesc de aspectele birocratice asumate inevitabil de un îndrumător de teză şi mentor academic. În semn de recunoştinţă pentru tot ce a făcut pentru mine – ca şi pentru întregul domeniu al studiilor româneşti – în cei 21 de ani de când l-am întâlnit prima oară, îi dedic lui această ediţie românească.

Cu aceste ultime cuvinte, las cartea în mâna cititorilor de limbă română, să decidă dacă le satisface sau nu curiozitatea şi standardele intelectuale.

Alex Drace-Francis
Amsterdam, septembrie 2016

Note

1. Silviu Hariton, în ECE Reviews online (octombrie 2006); Mircea Anghelescu, în Revista română de Istorie a cărţii, 3-4, 2006-2007, pp. 267-270; Anton Sterbling, în Zeitschrift für Siebenbürgische Landeskunde, 30, 2007, pp. 204-205; Irina Livezeanu, în Journal of Balkan and Near Eastern Studies, 11, 2, 2009, pp. 221-223; Ovidiu Pecican, în Observator cultural, nr. 478, 2009; Andrei Pippidi, în Revue des études sud-est européennes, 47, 2009, pp. 378-379; Elena Bedreag, în Anuarul Institutului de Istorie „A.D. Xenopol”, 48, 2011, pp. 491-492; Doris Mironescu, în Slavonic and East European Review, 91, 4, 2013, pp. 874-876.

2. Asupra ideii de inovaţie în istoriografie, vezi excelentul articol al lui Andi Mihalache, „Istoria în Balcani. Aşteptări, dezamăgiri, experienţe”, Observator cultural, nr. 172, 2003.

3. Detalii în raportul meu asupra acestei reuniuni în revista Europæa. Journal des européanistes, 5, 2, 1999, 185-90, şi în volumul La ricerca antropologica in Romania. Prospettive storiche ed etnografiche, coordonat de Cristina Papa, Giovanni Pizza, Filippo M. Zerilli (Napoli, 2003).

1

Introducere

Această carte descrie şi încearcă să explice un fenomen în cultura europeană modernă: dezvoltarea scrierii, tipăririi, predării şi citirii în limba română de-a lungul secolelor al XVIII-lea şi al XIX-lea. Acest proces a coincis cu formarea unui stat numit România, a unui sistem de relaţii care conferea cetăţenie şi drepturi în conformitate cu o identitate definită nu doar de etnicitate sau spaţiul locuit, ci şi de o serie de factori mai puţin tangibili. Care este relaţia dintre a citi şi a scrie în româneşte şi a fi român? Ce legătură există între aceasta şi evenimentele politice?

Problema relaţiei dintre alfabetizare şi identitate a fost studiată deja pe larg. Ceea ce îmi propun este o încercare de a sintetiza câteva aspecte ale studiilor existente pe acest subiect în general şi pe tema dezvoltării României în secolele al XVIII-lea şi al XIX-lea în particular. De asemenea, voi explica şi ce aspecte particulare ale culturii române voi avea în vedere, ce regiuni şi ce perioadă.

Contextul cercetării: educaţie şi identitate

Istoricii care s-au aplecat asupra procesului de formare a naţiunilor din Europa de Est insistau adesea asupra importanţei cărţilor sau a activităţii literare şi academice în general în procesul de conferire a identităţii (Cushing, 1959-1960; Wilson, 1970; Niederhauser, 1977; Clarke, 1988; Brock, 1992; Pynsent, ed. 1996; şi, cu anumite reţineri, Eile, 2000). Mai concret, viziunea conform căreia crearea identităţii naţionale se datorează mai ales eforturilor depuse de activiştii culturali moderni se afla la mare cinste în numeroase relatări privind dezvoltarea culturală a României: sunt frecvente afirmaţiile conform cărora „fără îndoială, naţionalismul cultural românesc precedă şi, în parte, determină trezirea politică a naţiunii” (Florescu, 1967: 333); „cultura a fost forţa capabilă să ducă identitatea naţională română spre o direcţie modernă” (Pippidi, 1985: 1191); „cultura nu doar a însoţit, ci a precedat şi, în multe privinţe, a determinat procesul modernizării sociale şi politice” (Boia, 1985: 51); sau „dezvoltarea culturală a fost probabil cea mai semnificativă şi trainică realizare a secolului al XIX-lea în România” (Michelson, 1998: 15).

Ce înseamnă să consideri „cultura” o cauză a modernizării? În primul rând, aceşti autori erau probabil motivaţi de dorinţa de a oferi o alternativă la explicaţiile – mai ales cele de sorginte marxistă – care defineau dezvoltarea conştiinţei şi identităţii naţionale moderne în termenii unor forţe materialiste, referindu-se atât la lupta poporului, cât şi la apariţia relaţiilor capitaliste (de exemplu, Maciu, 1971; Berindei, 1988)¹. Astfel de explicaţii erau promovate şi în Occident: unii dintre cei care au scris pe tema naţionalismului vedeau dezvoltarea statelor-naţiune ca parte a unor procese mai vaste de modernizare și de trecere la capitalism, în raport cu care discursurile literare sunt fie un mijloc, fie un derivat (Gellner, 1983; Mann, 1993). Cercetătorul ceh Miroslav Hroch a adoptat calea de mijloc, vorbind despre o mişcare dinspre cultură spre politică, dinspre un interes de tip academic față de naţiune spre educaţia patriotică, apoi spre o mişcare naţională de masă, pe care a legat-o de tranziţia de la feudalism la capitalism (Hroch, 1985: 23; cf. Hobsbawm, 1992: 12).

Numeroşi specialişti în istoria spaţiului balcanic au susţinut punctul de vedere conform căruia ideea de naţiune s-a dezvoltat independent de sau chiar în ciuda proceselor socioeconomice fundamentale (Banac, 1984; Chirot și Barkey, 1984; Kitromilides, 1989: 160; Stokes, 1990: 2; Livezeanu, 1995: 7; Adanir, 2000: 237). Mai mult decât atât, a fost pusă sub semnul întrebării chiar şi existenţa condiţiilor economice capitaliste sau a mentalităţii burgheze în rândul elitelor balcanice în zorii epocii moderne (Yannoulopoulos, 1981; Clogg, 1981). Cei care au admis existenţa unor factori obiectivi în constituirea naţiunilor au acordat importanţă mai mare nu forţelor de natură economică, ci rolului birocraţiei şi statului (Sugar, 1969: 51; L. Anderson, 1986: 8; Mishkova, 2002: 105); sau le-au văzut ca fiind numai o parte a unei reţele complexe de relaţii sociale, o structură ce poate reprezenta baza dinamicii constituirii naţiunilor, însă fără a o putea explica pe deplin (Roudometof, 2000: 31-32; Göcek, 2002)². Cel puţin unul dintre susținătorii abordării „materialiste” a naţionalismului, deși a afirmat că subiectul reprezenta „o chestiune prea importantă pentru a fi lăsată în seama criticii literare”, a recunoscut că teoria sa nu se potriveşte prea bine în cazul Balcanilor (Gellner, 1994: 169; idem, 1997: 41-43).

Nu văd ce rost ar avea continuarea disputei privind întâietatea factorilor „culturali” sau „economici”. Accept că ideile pot să fie susţinute şi chiar să exercite o anumită influenţă în diferite tipuri de contexte. Poate mai interesant ar fi să încercăm să înţelegem (a) dacă tipăriturile au contribuit într-adevăr – și cum anume – la definirea şi legitimarea unei conştiinţe naţionale a poporului şi (b) ce impact a avut un asemenea sentiment al identităţii în deciziile acestuia. Intenționez apoi să analizez relaţia automată atât dintre tipărituri şi idei, cât şi dintre idei şi acţiune, dintre identitate naţională şi naţionalism politic în cazul de faţă³.

În general, cei care studiază naţionalismul au inclus educaţia şi tipăriturile sub umbrela „comunicării sociale”: literatura este asimilată mijloacelor prin care ea este diseminată (abordarea lui Deutsch, 1963, este una tradiţională; cea mai citată este cea a lui B. Anderson, 1991, cu seducătoarea ei îmbinare interpretativă a rolului capitalismului global şi a psihologiei socio-literare). Filologii au creat norme pentru a menţine graniţe în jurul diferenţelor specifice dintre vorbire şi scriere; despre tipărituri şi educaţie se spunea că erau instrumente importante ce făceau posibilă răspândirea naţionalismului. Ele sunt văzute ca instrumente pentru transmiterea miturilor, a amintirilor şi a tradiţiilor istorice; pentru inculcarea unei cunoaşteri şi a unor valori standardizate, dar „autentice”; pentru demarcarea şi păstrarea simbolurilor (Smith, 1996). Această direcţie a încurajat numeroase studii recente de literatură, istoriografie, cartografie şi din alte domenii ale producţiei culturale plecându-se de la considerentul că ideile despre sine şi despre ceilalţi se răspândesc în cadrul unei naţiuni prin intermediul tipăriturilor şi al altor mijloace de comunicare.

În orice caz, diseminarea ideilor prin „cultură” (aici cu sensul de activitate literară, chiar dacă o astfel de definiţie este, în general, problematică) s-a făcut rareori foarte lin. În România, până la sfârşitul secolului al XIX-lea, majoritatea populaţiei era analfabetă. Evocarea „culturii” ca factor implicat în dezvoltarea istorică nu ia în considerare forţele care obstrucţionează sau frânează proiectul constituirii naţiunii. Populaţia receptoare e văzută ca un vas mai mult sau mai puţin gol care trebuie umplut sau ca o foaie albă pe care trebuie scris mesajul relevant⁴.

Câţiva cercetători, în special în anii 1990, au contestat eficacitatea automată atribuită tiparului şi şcolilor în răspândirea ideilor despre naţiune. Josep Llose Ribera a făcut remarca evidentă, dar utilă, că „dacă e adevărat că naţionalismul cultural precedă formarea statului-naţiune, nu rezultă neapărat că cel dintâi ar trebui văzut ca elementul cel mai influent sau decisiv în realizarea celui de-al doilea” (1994: 198). Cercetători ai mişcărilor naţionale din afara Europei au fost chiar mai critici în privinţa atribuirii deşteptării conştiinţei naţionale fie proceselor tehnologice abstracte, fie diseminării reuşite de idei sau stări de spirit de către grupuri mici. Studiind cazul Sinhala, Steven Kemper susţinea că viziunea lui Anderson şi alte concepţii privind naţionalismul ignoră adevăratele sale aspecte politice, iar accentuarea noutăţii lui esenţiale în interiorul unei anumite societăţi nu reuşeşte să explice „de ce cetăţenii-în-devenire au tratat cu seriozitate aceste idei sau cum au interacţionat cu concepţiile tradiţionale despre conducere, comportament moral şi identitate” (Kemper, 1991: 6). În mod similar, Prasenjit Duara susţinea că „accentul exclusiv asupra capitalismului tipărit ca fiind cel care a făcut posibilă imaginarea unui destin comun ignoră relaţia complexă dintre cuvântul scris şi cel spus”. Duara susţine că, în privinţa naţionalismului modern, modernă nu este cultura tipărită sau conştiinţa politică, ci mai degrabă sistemul statelor europene competitive în care acesta se configurează (Duara, 1996: 152-153, 157).

De fapt, aceste voci critice sunt pe aceeaşi lungime de undă cu o serie de probleme ridicate în ultimii ani de analiștii preocupaţi de fenomenul alfabetizării şi de consecinţele sale socio-istorice. Ştiinţa de carte era în general văzută ca o competenţă umană clar măsurabilă pe care oamenii fie o aveau, fie nu şi care le permitea să realizeze sau nu anumite sarcini utile. De asemenea, era văzută şi ca un factor-cheie în transformarea abordărilor cunoaşterii în întreaga lume, o putere care era aproape universală, indiferent de context (Goody, 1969). Moses Finley a mers până acolo încât a susţinut că

Este de necontestat faptul că nu există niciun aspect al comportamentului uman care să nu fi beneficiat de noi posibilităţi de dezvoltare, schimbare şi progres odată cu introducerea alfabetizării într-o societate, în special a alfabetizării care trece dincolo de o mică şi exclusivă clasă clericală sau conducătoare. […] Consecinţele specifice ale alfabetizării pot să nu fie nici automate, nici universale sau inevitabile, dar ele apar în mod invariabil (Finley, 1975: 112).

Atât istoricii, cât şi antropologii au adus critici puternice acestei abordări. Cititul şi scrisul nu sunt văzute atât ca trăsături, cât ca ideologii (Street, ed. 1993; Rassool, 2002). Chiar şi metodele de măsurare care au fost dezvoltate în secolul al XIX-lea „aveau la bază un act de discriminare”, „impunându-i observatorului modern limbajul progresului” (Vincent, 2000: 5, 7). Acum ştiinţa de carte nu mai este văzută ca o valoare absolută care poate fi definită la modul abstract, ci ca un proces care trebuie înţeles prin raportare la diversele sale funcţii culturale (Resnick și Resnick, 1977; Szyliowicz, 1986; Wagner, 1993; Houston, 2001: 404). Dacă admitem aceste poziţionări, devine evident că problema alfabetizării e legată în egală măsură de politică şi reprezentare şi de mecanismele schimbării sociale.

Contextul de cercetare 2: istoria culturală a României în limba engleză

Educaţia şi progresul cultural au fost preocupări majore ale cercetătorilor care au studiat modernizarea statului otoman, cu importante contribuţii în limba engleză aduse de cercetători precum Bernard Lewis, Roderic Davison, Niyazi Berkes, Serif Mardin, Andreas Kazanias, Carter Vaughn Findley, Selim Deringil, Selçun Somel, Benjamin Fortna şi alţii. De asemenea, istoricii care s-au ocupat de Rusia şi de Monarhia Habsburgică au acordat atenţie şi alfabetizării, educaţiei şi instituţiilor de învăţământ, considerându-le factori-cheie în înţelegerea acestor sisteme guvernamentale ca întreg: Garry Cohen, Jeffrey Brooks, Gary Marker, Isabel de Madariaga, Cynthia Whittaker, James Flynn, Alain Besançon, Ben Eklof, Christine Johanson.

Oarecum mai puţini cercetători au publicat studii privind istoria culturală a Balcanilor în secolele al XVIII-lea şi al XIX-lea, deşi autorii preocupaţi de istoria Europei de Est atrag deseori atenţia asupra acestui vid în cercetare (Crampton, 1996: 459, n. 6; Longworth, 1997: 185, n. 25; Bideleux şi Jefferies, 1998: x; Lampe, 2003). Stavro Skendi, Diana Mishkova, Roy Heath, Milenko Karanovich, Janos Mazsu, Richard Clogg, Robin Okey, Charles Jelavich şi alţii au publicat în limba engleză câteva lucrări utile despre şcolarizare, alfabetizare şi presă în secolul al XIX-lea în Ungaria, Serbia, Bulgaria, Albania şi Grecia.

Pentru cazul românesc, în limba engleză au apărut următoarele lucrări⁵:

1) Prezentări mai vechi privind dezvoltarea politică a României (Iorga, 1925c; Riker, 1931; Seton-Watson, 1934; Stavrianos, 1958: 339-363), care au pus bazele unei tradiţii şi care sunt în continuare utile.

2) Două studii mai concise de istorie a literaturii române (Munteanu, 1943; Bălan, 1981) şi unul enorm (Călinescu, 1988), alături de câteva studii informative succinte privind dezvoltarea limbii române (Nandriş, 1951; Graur, 1963; Niculescu, 1981), cărţile (Trancă și Marinescu, 1968), presa periodică (Gross, 1988), romanul (Pârvu, 1992), teatrul (Ionescu, 1981; Alterescu, ed. 1983) şi istoria literară (Nemoianu, 1977).

3) Câteva lucrări atent documentate privind activitatea culturală şi politică a românilor transilvăneni (Fischer-Galaţi, 1967; Hitchins, 1969, 1977, 1983, 1999, 2000; Prodan, 1971; Verdery, 1983; Mitu, 2001).

4) Trei monografii despre mişcarea naţională din Principate în prima jumătate a secolului al XIX-lea – Florescu, 1962; Campbell, 1971; Bodea, 1970 –, ultima fiind cea mai naţionalistă, dar şi cel mai bine documentată, şi una despre legăturile dintre liderii naţionali români şi maghiari după 1848 (Borsi-Kalman, 1991).

5) Printre monografiile mai specializate se numără o lucrare bogată în informaţii privind ideile politice de până la 1831 (Georgescu, 1971), o analiză a dezvoltării limbii în Ţara Românească de la începutul secolului al XIX-lea (Close, 1974) şi un eseu incitant privind „structurile mentale” din aproximativ aceeaşi perioadă (Duţu, 1981).

6) Câteva studii despre teoriile şi practica modernizării sociale (Jowitt, ed. 1978) care acordă mai multă atenţie curentelor româneşti de idei despre societate şi naţiune şi stabilesc conexiuni cu o serie de studii folositoare de istorie socială şi economică (Eidelberg, 1974; Chirot, 1976; Cernovodeanu, 1976, 1986; Stahl, 1980; Verdery, 1983).

7) După anii 1970, numeroase tratate cuprinzătoare de istorie politică la scară mai largă sau mai redusă (Jelavich și Jelavich, 1977: 84-98, 114-27; Bobango, 1979; Jelavich, 1983, 1: 99-112, 264-274, 277-298; Jelavich, 1984; Georgescu, 1991; Hitchins, 1994, 1996; Kellogg, 1996; Michelson, 1987a, 1998; Treptow, ed. 1997; Giurescu şi Fischer-Galaţi, ed. 1998; Boia, 2001b).

8) O şcoală mai naţionalistă, cu volume scrise în perioada ceauşistă ce evidenţiau ideile de unitate (Constantinescu și Pascu, ed. 1971; Giurescu, 1975; Stoicescu, 1986), rolul maselor, precum şi acela al armatei (Savu, 1980; Ceauşescu, ed. 1983).

9) Numeroase lucrări despre rolul istoriografiei în dezvoltarea unei ideologii naţionale (Fischer-Galaţi, 1981; Michelson, 1984, 1987b; Hiemstra, 1987; Kellogg, 1990; Peter, 1992; Boia, 2001a); două lucrări deosebit de remarcabile despre cultură şi ideologia naţională, ambele însă centrate pe secolul XX (Livezeanu, 1995; Verdery, 1991).

10) Un şir de analize privind antisemitismul în România; din nou, în acest caz, accentul a fost pus pe începutul secolului XX, secolul al XIX-lea fiind menţionat adesea ca reprezentând „tradiţia” sau „originea” unei astfel de ideologii, cu toate presupusele sale consecinţe inerente (Weber, 1966; Volovici, 1991; Oldson, 1991).

Totuşi, toate acestea înseamnă că problema relaţiei dintre instituţiile literare şi culturale româneşti, identitatea naţională şi naţionalism a rămas, în foarte multe aspecte, insuficient analizată. Numeroase articole sau expuneri de dimensiunea unui capitol încearcă să explice naşterea unei identităţi naţionale româneşti (Campbell, 1944; Fischer-Galaţi, 1964, 1969; Florescu, 1967; Duţu, 1967; Karpat, 1974: 24-32; Alexandrescu, 1976; Bobango, 1977; Seton-Watson, 1977: 175-185; Jewsbury, 1979; Oldson, 1983; Kellogg, 1984; Jensen, 1985; Gilberg, 1989; Forrest, 1992; Berindei, 1997a; și, poate cel mai interesant, Verdery, 1988). Dar puţine dintre acestea au în vedere o analiză detaliată a diverselor centre instituţionale în care identităţile naţionale ar putea fi făurite⁶. Hitchins (1994, 1996) a furnizat poate cea mai autorizată analiză sintetică a contextului politic şi social și am fost cu siguranţă foarte norocos să am o prezentare atât de clară (şi o orientare în literatura românească de specialitate) atunci când m-am apucat de cercetare. Dar lucrările lui Hitchins nu conţin decât informaţii răzleţe despre tipărituri şi educaţie⁷. Câteva articole sau colecţii de articole privind aspectele concrete ale evoluţiei culturale merg cumva în direcţia umplerii acelui gol (Tappe, 1956, 1960, 1968; Teodor, ed. 1980; Velculescu, 1980, 1989; Pippidi, 1981; Deletant, 1981; Zub, ed. 1985; Chişu, 1986; Siupiur, 1986; Brad-Chisacof, 1988; Simion, 1988; Jelavich, 1988; Michelson, 1991; Forrest, 1991; M. Murgescu, 1995a; Crăciun şi Ghitta, eds. 1995, 1998; Duţu, 1998; Anton, 1999; Rados, 2000).

Argument şi structură

Prin urmare, obiectivul meu în studierea cazului românesc nu este doar acela de a reda o istorie care nu a fost relatată cu adevărat în limba engleză, ci şi de a reflecta asupra implicaţiilor sale mai largi atât în câmpul sociologiei literaturii, cât şi în cel al studiilor privind alfabetizarea⁸. Deşi viziunea mea asupra rolului literaturii şi alfabetizării în atribuirea şi transformarea identităţii va fi, în multe privinţe, una sceptică, nu intenţionez să continui atacul la adresa modelului „alfabetizarea ca agent al schimbării”, un atac care a devenit atât de răspândit, încât Goody a trebuit să ne reamintească „o trăsătură importantă a alfabetizării”, şi anume aceea că ea „le oferă oamenilor posibilitatea de a citi cărţi” (Goody, 1987: 218; cf. Eisenstein, 2002). John Postill arătase că nu e nimic greşit în a atribui puterea de schimbare şi influenţare mai degrabă unor forţe generale decât unor indivizi (Postill, 2003). Nici nu caut să resping contribuţia individuală a românilor care au acţionat în numele cauzei naţionale. Intenţia mea e mai curând să reconstitui dimensiunile politice ale discursurilor în jurul alfabetizării şi, prin urmare, funcţiilor publice în contextul formării statului român. A accepta „mijloacele de transmitere” ca fiind ele înseși înzestrate cu un conţinut simbolic înseamnă că am putea propune o sociologie a alfabetizării care ar putea descrie instituţiile de cultură fără a le evalua importanţa doar în funcţie de eficienţa lor. De exemplu, spre sfârşitul secolului al XIX-lea, în România aproape toată lumea care vorbea pe această temă se raporta la şcoli ca la niște instituţii-cheie pentru dezvoltarea naţiunii; adesea, acestea erau considerate „sfinte” la modul cel mai serios, fără ironie şi chiar fără vreun sens metaforic ascuns. Şi totuși, aceiaşi scriitori nu ezitau să le recunoască ineficacitatea în calitate de instrumente pentru inculcarea unor mesaje transmise. Dar această critică a fost dată uitării.

Analiza mea debutează cu o privire succintă asupra situaţiei sociale şi politice a Moldovei şi Ţării Româneşti la începutul perioadei studiate. Apoi, îmi propun reconstruirea originilor unei dezbateri publice privind „starea culturii” nu în scrierile româneşti, ci în general în textele scrise despre acestea de către străini, aflaţi uneori în serviciul unor guverne străine. Continui cu o prezentare a evoluţiei instituţiilor educaţionale, a tiparului şi a producţiei de carte până în anul 1829. Ultima parte a acestei secţiuni schițează originea şi cristalizarea anumitor concepte-cheie din discursul românesc: „literatură”, „naţiune”, „Europa”. Capitolele următoare examinează crearea formală a instituţiilor educaţionale publice, editarea de cărţi şi ziare în contextul protectoratului rusesc (1829-1848) şi a perioadei concomitente şi ulterioare câştigării independenţei de către România (1848-1890).

În limitele unei prezentări structurate în mare parte cronologic, încerc să analizez şi contextele particulare care au condiţionat activitatea culturală din diferite perioade. Pe parcurs, analizez alternativ aceste activităţi în funcţie de succesul pe care l-au avut în a-i convinge pe oameni să citească şi să utilizeze cărţile şi tipăriturile ca mijloace de comunicare în limba română şi în relaţie cu importanţa lor ca act simbolic în contextul politic internaţional şi în spaţiul public autohton. Încerc să stabilesc conexiuni, deşi nu reuşesc întotdeauna să le aprofundez, între acest aspect şi o serie de întrebări privind originile unei dezbateri despre ideea şi foloasele literaturii, curentele politice importante care au încurajat această dezbatere, reuşita în aplicarea acestor teorii şi dacă aplicarea lor a produs o schimbare sau îmbunătăţire socială ori o modificare a autoconceptualizării identităţii româneşti, rolul birocraţiei centralizate şi al intervenţiilor şi influenţelor străine în societatea românească. Accentul meu cade mai degrabă pe identităţile stimulate de tipar şi de educaţie decât pe ideologia politică a naţionalismului. Ca mulţi istorici moderni, mă axez mai mult pe întrebări referitoare la „cine sunt/cine au fost românii” decât pe cele despre „ce s-a întâmplat”, deşi, în realitate, adevărata mea întrebare e cum s-a ajuns să se spună despre cărţi că le-au conferit românilor un simţ de identitate colectivă.

E interesant de aflat nu doar ce s-a întâmplat în România secolului al XIX-lea, ci şi ce credeau românii că se întâmpla. Cum evaluau oamenii aceste procese, cum concepeau ei relaţia societate-literatură? Studiile de caz pot aduce lămuriri. Titu Maiorescu (1840-1917) a avut o gamă uimitor de variată de misiuni culturale în noul regat, de la a fonda o critică literară autonomă, a coordona cenacluri literare, a deveni rectorul Universităţii din Iaşi şi apoi al celei de la Bucureşti până la a ajunge ministru al Educaţiei şi în cele din urmă prim-ministru. Un capitol distinct analizează atât politica sa educaţională, cât şi încercările sale de a pleda pentru literatură ca o formă de expresie autonomă, independentă de politică, dar care este în acelaşi timp la fel de importantă pentru viaţa culturală a naţiunii. Sunt de părere că această încercare a eşuat din punct de vedere filosofic şi practic şi încerc să ofer câteva explicaţii pentru asta. Punând în opoziție eficacitatea strategiei sale în ceea ce privește cariera cu inconsecvenţa ideilor sale estetice, putem dovedi mai departe relaţia ambiguă dintre scris şi succes în acest mediu particular.

„România”

Cuvintele „român” şi „România” impun câteva clarificări iniţiale. „Român” este un termen destul de vechi: există dovezi că oamenii îşi spuneau „rumâni” sau „români” încă din Evul Mediu. Nici etimologia cuvântului „rumân” n-ar trebui să fie problematică, ea fiind explicabilă prin modificarea a două vocale din cuvântul romanus (Stănescu, 1964)⁹.

Şi termenul „România” e destul de vechi, dar nu în limba română. La începutul Evului Mediu, scriitorii din Apus foloseau termenul Romania pentru a se referi la Imperiul Roman de Răsărit (Wolff, 1948).

După căderea Constantinopolului în 1453, termenul a fost folosit în continuare pentru a desemna zone mai limitate din Imperiu, în special regiunea de la sud de Balcani şi de la est de Munţii Rodopi, iar uneori pentru a numi toate teritoriile ce se aflau în Europa sub stăpânire otomană şi pentru care locuitorii săi, şi românii, foloseau cuvântul Rumeli (Popescu-Spineni, 1987; Kaser, 1990: 92-93). La începutul secolului al XIX-lea, scriitori europeni încă foloseau termenul de Romania cu acest sens. Dar înainte de 1800 termenul n-a fost practic folosit, în scrieri interne sau străine, pentru a desemna teritoriile de la nord de Dunăre. Se pare că prima dată a fost folosit cu referire la teritoriile locuite de români de către cărturarul grec Daniil Philippide în Istoria tis Roumounias, publicată la Leipzig în 1816¹⁰. În anii 1830, termenul a fost folosit la început pentru a desemna Ţara Românească, apoi pentru toate teritoriile româneşti (pentru detalii, vezi capitolul 13). Până în 1848 deja se răspândise accepţiunea mai largă a termenului şi n-a trecut mult până când acesta a devenit înlocuitorul firesc pentru „Moldova” şi „Ţara Rumânească” (sau pentru termenii compuși precum Moldovalachie, folosit în franceză), după unirea Principatelor din 1859. Acest nume nou şi independenţa formală faţă de Imperiul Otoman a statului pe care îl desemna au fost recunoscute la nivel internaţional în 1878; acest stat a devenit regat în 1881.

Nu toţi românii trăiau în „Vechiul Regat”. La sfârşitul secolului al XIX-lea, în teritoriile habsburgice erau în jur de trei milioane de români şi în Basarabia țaristă aproximativ un milion. Aceste populaţii, precum şi teritoriile unde ele locuiau au fost alipite la Vechiul Regat după Primul Război Mondial, pentru a forma „România Mare”. În 1944, nucleul Basarabiei a fost reîncorporat Uniunii Sovietice ca Republica Socialistă Moldovenească (astăzi, Republica Moldova). Toate fostele teritorii habsburgice – cu excepţia Bucovinei de Nord, acum în Ucraina – rămân parte integrantă a României.

Aici mă concentrez asupra mişcărilor politice şi culturale din Principate şi din Vechiul Regat. Mă voi referi şi la activitatea culturală a românilor din alte regiuni, în măsura în care clarifică firul principal al poveștii mele, dar cititorii nu ar trebui să se aştepte la relatări exhaustive în această privinţă. Totuși, nu vreau să sugerez că ceea ce s-a întâmplat cu ei nu este interesant sau relevant în contextul unei discuţii despre identitatea românească modernă. Alţi cercetători le-au acordat o atenţie sporită, în special activităţilor românilor transilvăneni (vezi mai sus), iar lucrări privind istoria culturală a altor regiuni din România încep să apară şi în limba engleză (Iordachi, 2002; Stambrook, 2004; Drace-Francis, 2005). Unul dintre argumentele mele este, de fapt, acela că ideile privind identitatea naţională nu au fost aduse în Principate (sau cel puţin nu numai) din Transilvania la începutul secolului al XIX-lea, ci au avut o tradiţie continuă, deşi subtilă, ale cărei urme pot fi găsite în secolul al XVIII-lea şi chiar mai devreme. Îndrăznesc cel puțin să afirm că e legitim să punem întrebări legate de identitate bazându-ne pe informaţiile strânse dintr-o regiune istorică relativ omogenă din cele care formează România de astăzi. Cititorii ar trebui să fie conştienţi că în istoriografia literară românească există numeroase incertitudini cu privire la această chestiune, multe opinii pe această temă fiind astăzi deschise dezbaterii¹¹. Sper ca acest studiu să poată forma o bază pentru înţelegerea dezbaterilor şi controverselor nesfârşite privind identitatea culturală românească în secolul XX; trebuie reţinut însă că eu descriu tradiţiile dominante – dar în niciun caz singurele – ale evoluţiei culturale româneşti.

Periodizare

Periodizarea culturii române moderne este o problemă complicată şi în niciun caz soluţionată. Există o bibliografie întreagă dedicată temei (Periodizarea, 1969) şi până şi aceste teorii ar putea fi periodizate (perioada interbelică, perioada comunistă etc.). Adesea, istoricii români au stabilit perioadele de studiu preocupaţi fiind de ceea ce să dezvăluie şi ceea ce să ascundă despre „evoluţie” în relaţie cu periodizările occidentale – şi, într-adevăr, o lucrare clasică în domeniu, Istoria civilizaţiei române moderne (1924-1926) a lui Eugen Lovinescu, lansa ideea „sincronismului” atât ca deziderat, cât şi ca lege istorică ce guverna semnificaţia modernizării româneşti. Una dintre strategiile cele mai frapante ale teoreticienilor naţionalişti ai culturii române, folosită mai ales în anii 1980, dar şi mai devreme, se referea tocmai la această chestiune şi a dus la dezvoltarea unei întregi teorii a „protocronismului românesc”, care susţinea prioritatea cronologică a unor realizări româneşti în raport cu Occidentul (Verdery, 1991: 167-214; publicat – sincronic! – în România, în Zub, ed. 1991: 187-230).

Mai mulţi istorici ai culturii române s-au oprit asupra perioadei 1770-1830 ca fiind un moment de cotitură esenţial în istoria mentalităţilor şi chiar în ceea ce priveşte orice faţetă a schimbării culturale în România (e.g. Duţu, 1976; D. Barbu, 1991; Forrest, 1992). În orice caz, aici eu îmi încep relatarea încă de la 1700, întrucât cred că aşa-numita „perioadă fanariotă” şi impactul său asupra societăţii româneşti trebuie înţelese ca un întreg, dar şi pentru că am găsit scriitori care susţineau că lucrează „în folosul naţiunii române” încă din prima jumătate a secolului al XVIII-lea.

Anul 1900 este o dată mult mai arbitrară şi, recunosc, nu pare să corespundă foarte clar unui moment specific de schimbare structurală, nici în politică, nici în literatură. În orice caz, dincolo de nevoia de a reduce volumul materialului de studiu, câţiva factori minori, dar semnificativi mă determină să stabilesc un final mai degrabă deschis în jurul acestei date. Mergând mai departe de 1878 şi de independenţa României, putem vedea cum (sau mai degrabă dacă) o cultură literară se schimbă înainte şi după dobândirea suveranitatăţii statale. Perioada 1878-1900 a înregistrat prima grupare recunoscută de scriitori români, cu nelipsitele etape de consacrare şi contestare formale. Mai mulţi scriitori importanţi din secolul al XIX-lea au murit în jurul acestei date (Alexandrescu, Bolliac, Eminescu, Alecsandri, Kogălniceanu, Odobescu, Ghica). Din perspectivă sociologică, instituţii precum şcolarizarea naţională şi presa liberă, dar şi ficţiunea şi teatrul căpătaseră o formă definitivă până la 1900, după acest moment urmând să se dezvolte vertiginos (cf. Boia, 1985). Din punct de vedere politic, monarhia, sistemul electoral şi cel al partidelor politice fuseseră şi ele instituite. În termenii obiectivelor concrete ale naţionalismului, o schimbare majoră s-a produs în 1891, odată cu înfiinţarea Ligii pentru Unitatea Culturală a Tuturor Românilor, care a acordat o cu totul altă importanţă chestiunii Transilvaniei în cadrul politicilor culturale din Vechiul Regat românesc (Curticăpeanu, 1973). Pe de altă parte, multe dintre temele centrale privind identitatea naţională românească ce i-au preocupat pe scriitorii de după 1900 – de exemplu, ţărănimea, modernitate vs. tradiţie, problema evreiască – fuseseră consacrate în perioada anterioară, la fel şi genurile literare majore. Prin urmare, finalul lucrării va fi ca un loc de refugiu provizoriu din care poți privi atât în urmă, la formele nou-construite, cât şi înainte, la implementarea lor ulterioară şi la consecinţele care decurg din aceasta. Ar fi extrem de interesant un studiu care să analizeze progresele de până la Primul Război Mondial, dar el ar necesita un proces nou şi sistematic de adunare a materialului ce depăşeşte scopul acestei lucrări.

Note

1. Daskalov, 2004, prezintă explicaţii „culturale” ale renaşterii naţionale ce deveneau la modă în aceeaşi perioadă în Bulgaria comunistă.

2. Deşi a adoptat o perspectivă materialistă, Verdery a recunoscut că naţionalismul nu este doar o reflectare suprastructurală a dezvoltării capitaliste burgheze: „Acest discurs a ajuns să pătrundă atât de bine în societate, încât termenii săi au distorsionat transformarea ordinii socioeconomice” (1983: 183).

3. Rogger, 1960, Seton-Watson, 1981, şi Banac, 1984: 27, fac distincţie cu toţii, în mod corect, între o stare de spirit şi un program politic, ceea ce nu înseamnă că identitatea şi conştiinţa nu sunt politice.

4. Jusdanis, 1991, este probabil cea mai interesantă punere în aplicare a abordării lui Anderson privind cultura balcanică. El susţine existenţa a trei faze în privinţa funcţiei literaturii: rolul acesteia în construirea naţiunii, consacrarea sa ca instituţie şi estetizarea sa ca o formă de compensare. În orice caz, autorul nu trasează niciun fel de limite în privinţa influenţei literaturii în construirea naţiunii. Pentru comparaţie, vezi Nemoianu, 1989, care abordează literatura în termenii eşecului acesteia de a funcţiona ca o forţă pentru schimbarea istorică; sau rezervele lui Milosz în ceea ce privește tratarea proiectului romantic polonez în termenii propriilor finalităţi istorice (1983: 200-202).

5. Cercetarea mea se fundamentează în mare parte pe surse şi literatură ştiinţifică în limba română şi încearcă să ţină seama de cercetarea existentă în toate limbile, dar plec de la premisa că cititorii mei nu cunosc altă limbă străină în afară de engleză, aşa că aici acord întâietate literaturii de specialitate în această limbă. Pentru o serie de discuții utile în engleză despre lucrările în limba română pe tema identităţii naţionale, vezi Michelson, 1984, Hitchins, 1992, Iordachi şi Trencsényi, 2003; pentru o bibliografie generală în limba engleză, vezi Siani-Davies şi Siani-Davies, 1998.

6. Mann, 1993: 33-42, a sugerat nouă domenii principale de urmărit: bisericile, armata, administraţia statului, comerţul, avocatura, universităţile, presa literară, presa periodică şi centrele de dezbateri. Cf. Espagne şi Werner, ed. 1994 (centralismul statal; intelectualii în politică; şcolarizarea; critica literară; relaţia dintre belles-lettres şi ştiinţă; identitatea colectivă). Bineînţeles, multe alte zone ale vieţii sociale ar putea fi şi ar trebui luate în considerare. Chiar am restrâns sfera şi am cercetat doar cărţile, ziarele, şcolile şi concepţiile despre literatură şi naţiune, abordând ocazional şi alte domenii atât cât spaţiul mi-a permis şi contextul a părut s-o ceară.

7. Am scris despre studiile recente realizate de Mitu, 2001, şi Roger, 2003, în recenzii diferite (Drace-Francis, 2003, 2004). Rezumând ce am scris acolo, lucrarea lui Mitu este o prezentare excelent documentată a discursurilor identităţii în scrierile românilor din Transilvania, dar nu oferă explicaţii privind originile acestor discursuri şi, în orice caz, nu abordează politicile de diseminare, care reprezintă prioritatea mea aici. Roger oferă un cadru teoretic interesant pentru explicarea apariţiei naţionalismului românesc ca răspuns la exploatarea economică, dar felul în care gestionează datele empirice este prea puţin riguros pentru a lua de bune concluziile sale. O altă lucrare mai amplă şi mai recentă, în limba engleză (White, 2000: 119-178), este scrisă fără a folosi surse româneşti sau alte surse primare şi conţine multe generalizări eronate.

8. În lucrarea de faţă nu folosesc cuvântul „literatură” pentru a desemna o categorie cu totul diferită faţă de scrieri şi de problematica mai amplă a cititului şi a alfabetizării ca întreg: Todorov, 1978: 9-26, Williams, 1983: 212-226, Kernan, 1990, şi alţii au criticat erorile pe care se bazează astfel de distincţii. Acum este larg acceptată ideea că istoricii alfabetizării trebuie „să extindă obiectul de studiu abordând atât literatura, cât şi non-literatura” (Hyde, 1979: 112). Blînda (1999: 188) a lansat o definiţie provocatoare a „literarului” ca fiind „orice cuvinte scrise capabile de a provoca interesul pentru orice fel de lectură”.

9. Panaitescu, 1994, 65: o > u, astfel încât latinescul longus devine lung, bonus > bun, dolor > durere, nomen > nume, ponere > pune; iar a > â, aşadar campus > câmp, panis > pâine, quando > când.

10. Şi mai devreme, într-o scrisoare către cărturarul francez Barbié du Bocage, 1 mai 1814, în Philippide, 1965: 130. Arvinte, 1977: 449, pune sub semnul întrebării presupoziţia că scriitorii români care foloseau termenul în anii 1830 îi datorau acest lucru lui Philippide. Ideea era deja prezentă la începutul secolului al XVIII-lea în cronica domnitorului moldovean Dimitrie Cantemir, care se referea la o „Ţară rumânească împărţită mai târziu în Transilvania, Moldova şi Valahia” (Panaitescu, 1960: 83).

11. Primele istorii literare moderne ale României au fost scrise de Iorga (1901a, 1907-1909), înainte de Unirea de la 1918 (Ibrăileanu, 1909, capitolul 2, Lovinescu, 1928b, 4: 191-195, Duţu, 1967, Călinescu, 1988: 13, Cornea, 1972: 470-477, şi Mitu, 2001, discută cu toţii acest aspect). Cei interesaţi de problemele unificării culturale şi construcţiei naţiunii după 1918 ar trebui să citească Livezeanu, 1995.