© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2466-9

ISBN PDF: 978-973-46-2227-6

ISBN print: 978-973-46-2227-6

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Pe copertă: © Kts/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Prezentarea autorilor

Diana Andersson Biró a studiat ştiinţe politice, sociologia religiilor (licenţă), soluţionarea conflictelor, relaţii internaţionale, studii europene (masterat) la diferite instituţii şi universităţi europene (Şcoala Naţională de Studii Politice şi Administrative – SNSPA, Bucureşti; Central European University, Budapesta; Cercetarea Păcii şi Conflictului, Universitatea Uppsala; Facultatea de Studii asupra Religiei, Universitatea Göteborg). Este doctorandă în studii asupra păcii şi dezvoltării în cadrul Şcolii de Studii Globale a Universităţii Göteborg. Ariile sale de interes includ, pe lângă problematica religiei în relaţiile internaţionale, studiile critice de securitate, identitate, migraţie, umorul şi arta ca forme de rezistenţă nonviolentă. La ora actuală, predă cursul de Securitate şi Conflict în cadrul Şcolii de Studii Globale a Universităţii Göteborg.

Daniel Biró ocupă în prezent poziţia de Lector la University of South Australia, în Adelaide. Şi-a început studiile în ştiinţe politice (licenţă) şi relaţii internaţionale (masterat) în România (SNSPA), apoi a urmat studii postuniversitare în domeniu în Danemarca, Ungaria (masterat la Central European University), Marea Britanie (masterat în Studii de Strategie, Aberystwyth) şi Australia (titlu de doctor, Australian National University). Printre interesele sale de cercetare se numără studiul statelor eşuate şi al construcţiei statale, procesele de marginalizare şi comportamentul deviant în sistemul internaţional, securitatea regională şi teoria relaţiilor internaţionale. 

Şerban Filip Cioculescu este doctor în ştiinţe politice, cercetător ştiinţific în domeniul studiilor de securitate la Institutul pentru Studii Politice de Apărare şi Istorie Militară din Bucureşti şi lector la Facultatea de Ştiinţe Politice a Universităţii Bucureşti, catedra de Relaţii Internaţionale şi Studii Europene. Domeniile sale de specializare sunt: teoria relaţiilor internaţionale, studii strategice, studii de securitate, drept internaţional public. A predat sau predă cursuri despre organizaţii internaţionale, introducere în relaţiile internaţionale, crize şi conflicte internaţionale şi drept internaţional.

Paula Gângă a studiat ştiinţele politice în cadrul Facultăţii de Filosofie a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. După o bursă Erasmus în cadrul Institutului de Studii Politice (Sciences Po), Lille, a fost bursieră Chevening a Foreign and Commonwealth Office în cadrul Universităţii Oxford, St. Anthony’s College, absolvind un masterat în Guvernanţă Globală şi Diplomaţie. Şi-a continuat studiile în cadrul Universităţii Georgetown, Washington, DC, cercetarea sa doctorală centrându-se pe studiul conflictelor din fostul spaţiu sovietic, precum şi pe confluenţa dintre economia politică a regiunii şi dezvoltarea instituţională şi politică a ţărilor eurasiatice.

Octavian Milevschi este cercetător în relaţii internaţionale, specializat pe spaţiul postsovietic. Este absolvent al Colegiului Noua Europă, iar în trecut a colaborat cu Centrul pentru Studierea şi Prevenirea Conflictelor (Fundaţia Universitară a Mării Negre), Centrul de Studii Est-Europene şi Asiatice şi Friedrich Ebert Stiftung, România. Deţine titlul de master şi este doctorand în relaţii internaţionale.

Diana Elena Neaga, doctor în ştiinţe politice, este lector universitar la Universitatea „Nicolae Titulescu” din Bucureşti, Departamentul de Ştiinţe Politice şi Administrative, licenţiată a Facultăţii de Ştiinţe Politice din cadrul SNSPA şi a Facultăţii de Economia Mediului, Academia de Ştiinţe Economice din Bucureşti. A urmat masteratul de Management şi Marketing Internaţional (ASE) şi cel de Politici, Gen şi Minorităţi (SNSPA). În 2011 şi-a susţinut teza de doctorat în ştiinţe politice cu o lucrare de teorie politică feministă în cadrul şcolii doctorale a SNSPA. Domenii de interes: studii ale cetăţeniei, reprezentare politică, gen şi educaţie, gen şi identitate (intersecţionalitate), teorii feministe ale relaţiilor internaţionale.

Victor Negrescu este lector universitar doctor în cadrul Facultăţii de Ştiinţe Politice, Universitatea Creştină „Dimitrie Cantemir” şi cadru didactic asociat în cadrul SNSPA. Autor al mai multor articole şi lucrări în domeniul cooperării pentru dezvoltare, a obţinut titlul de doctor cu o teză pe această temă în cadrul SNSPA, după un parcurs doctoral în cadrul Colegiului European din Bruges.

Valentin Quintus Nicolescu este doctor în ştiinţe politice, lector universitar în ştiinţe politice la Universitatea „Nicolae Titulescu” din Bucureşti, cadru didactic invitat la SNSPA. Licenţiat al Facultăţii de Ştiinţe Politice din cadrul SNSPA în 2001, absolvent al masteratului de Relaţii Internaţionale şi Integrare Europeană din cadrul Departamentului de Relaţii Internaţionale şi Integrare Europeană (SNSPA). În 2011 a obţinut titlul de doctor în ştiinţe politice cu o lucrare privind schimbarea ideologică în marxism-leninism. Domenii de interes: ideologii în relaţiile internaţionale, teorii critice ale relaţiilor internaţionale, politica comparată, epistemologia ştiinţelor sociale, istoria gândirii politice.

Mihaela Răileanu este licenţiată în litere a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi (1993) şi absolventă a studiilor de masterat în Relaţii Internaţionale şi Studiul Conflictelor la SNSPA şi în Relaţii Internaţionale şi Studii Europene la Central European University. Este doctor în ştiinţe politice al SNSPA, cu o teză privind etica şi securitatea climatică. Domeniile sale de expertiză sunt studiile de securitate şi analiza de politică externă.

Stanislav Secrieru este doctor în ştiinţe politice (SNSPA), fost fellow al Colegiului Noua Europă, în cadrul programului Black Sea Link. Are experienţă de cercetare în cadrul Colegiului de Apărare al NATO (Roma) şi al Institutului pentru Politici Europene (Berlin). A fost implicat în diverse proiecte de cercetare în cadrul Consiliului European pentru Relaţii Externe (Londra). Domenii de expertiză: politica internă şi externă a Rusiei, relaţia UE-Rusia, politica UE în vecinătatea estică.

Simona R. Soare este doctor în ştiinţe politice, cercetător ştiinţific la Institutul de Studii Politice de Apărare şi Istorie Militară, cadru didactic asociat la SNSPA. Priorităţile sale de cercetare vizează relaţiile internaţionale şi studiile strategice.

Bogdan Ştefanachi este lector doctor la Facultatea de Filosofie şi Ştiinţe Social-Politice, Departamentul de Ştiinţe Politice din cadrul Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. A absolvit Facultatea de Filosofie, secţia Filosofie (1998), şi ulterior Ştiinţe Politice (2001). În 2004 obţine diploma de master în studii europene, specializarea Integrare Politică Europeană, în 2005 devine bursier „Nicolae Titulescu” al Guvernului României la University of Warwick, Marea Britanie, iar din 2006 este doctor în filosofie. Este coordonator al departamentului Managementul Conflictelor din cadrul Centrului de Studii pentru Securitate Regională, Universitatea „Alexandru Ioan Cuza”, bursier postdoctoral al Academiei Române în cadrul proiectului „Societatea bazată pe cunoaştere” şi editor al revistei ştiinţifice Logos & Episteme.

Olivia Toderean a absolvit Facultatea de Ştiinţe Politice, Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca (1998), programul de Master in Government, Manchester University (1999) şi studii doctorale la SNSPA (2006). Între 1999 şi 2003 a predat relaţii internaţionale la Facultatea de Ştiinţe Politice, Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca. Din 2003 a optat pentru cariera diplomatică în cadrul Ministerului Afacerilor Externe, continuând şi activitatea de cercetare, cu accent pe teoriile recente ale relaţiilor internaţionale. A condus Direcţia de Analiză şi Planificare Politică a MAE (2006-2010). În prezent este adjunctul Ambasadorului României în Regatul Belgiei.

Radu-Sebastian Ungureanu este doctor în ştiinţe politice (2008), coautor, alături de Andrei Miroiu, al volumului Manual de Relaţii Internaţionale (Polirom, 2006), autor al volumului Securitate, suveranitate şi instituţii internaţionale (Polirom, 2010).

Mihai Zodian este doctor al SNSPA în ştiinţe politice, cu o teză despre controlul proliferării nucleare. Domeniile sale de interes cuprind teoria relaţiilor internaţionale, studiile de securitate, doctrinele politice şi istoria. A luat parte la traducerea volumului Politica între naţiuni. Lupta pentru putere şi lupta pentru pace a lui Hans Morgenthau (Polirom, 2007, 2013) şi a elaborat capitolul despre conservatorism din volumul Ideologii politice actuale. Semnificaţii, evoluţii şi impact, coordonat de Mihaela Miroiu (Polirom, 2012). De asemenea, este colaborator al Universităţii din Piteşti.

Prefaţă

În urmă cu doar două sau trei decenii, ideea că o carte dedicată studiului politicii mondiale va fi centrată aproape integral pe problematici şi structuri care transcend statul tradiţional ar fi părut cel puţin bizară. Astăzi ni se pare absolut normal să discutăm despre politica dezvoltării ca de un subiect al relaţiilor internaţionale, să alocăm spaţii însemnate studiului terorismului, proliferării armelor de distrugere în masă, Lumii a Treia sau unor dispute privind suveranitatea, hegemonia sau drepturile omului. Sunt duse de mult zilele când analiza politicii internaţionale se rezuma la studiul schimburilor diplomatice între marile puteri şi la examinarea atentă a arsenalelor lor militare, a strategiilor şi a desfăşurării acestora în diferite puncte ale planetei.

Înseamnă oare aceasta că s-a schimbat ceva profund în natura politicii mondiale? Sunt toate aceste aspecte realmente noi? Sunt ele de natură a altera mersul interacţiunilor politice între comunităţile umane? Mulţi dintre autorii capitolelor din acest volum ar răspunde afirmativ la toate aceste întrebări, iar cititorul va trebui, în urma lecturii, să îşi formeze propria idee asupra problemelor discutate. Ca apropiat intelectual de tradiţia realismului clasic, aş înclina să răspund negativ, cu siguranţă în cazul primelor două întrebări şi cu oarecare şovăială în cazul celei de-a treia, căci e greu să riscăm a merge pe drumul predicţiei. Natura politicii mondiale se schimbă greu şi încet; în substrat rămâne definită de urmărirea propriului interes şi de modalităţile, paşnice sau violente, prin care se face acest lucru. Oamenii rămân fiinţe biologice, teritoriale şi ambiţioase. Schimbările sunt lente, ţin de continua rafinare a relaţiilor sociale şi a aderării oamenilor şi a organizaţiilor la norme împărtăşite. Iar în situaţiile de criză, după cum revoluţiile, războaiele între ţări, conflictele civile şi dezastrele naturale din ultimele decenii o dovedesc cu prisosinţă, normele de comportament social normal nu valorează adesea nici cât o ceapă degerată.

Probleme care ni se par azi noi sunt vechi de când lumea. Accesul la resurse – apă şi păşuni – influenţează grupările umane încă de dinainte de sedentarizare. Teroriştii vor lovi mâine, dar ei loveau şi acum două milenii în Palestina. Controversele religioase adună mari mulţimi în locuri atât de diferite între ele precum Qum-ul iranian sau Bedford în statul american Indiana. Dar ele făceau şi desfăceau împăraţi ai Bizanţului acum mai bine de o mie de ani. Ce s-a schimbat totuşi? Cel mai adecvat răspuns la această întrebare este că cercetătorii relaţiilor internaţionale au hotărât să-şi lărgească domeniul de investigaţie. Cauzele acestei schimbări sunt, desigur, multiple. Unii consideră că există serioase motive epistemice pentru a include noi problematici în obiectul de studiu al politicii mondiale, precum şi că înţelegerea acestor noi elemente poate îmbogăţi, clarifica sau chiar tranzita domeniul spre noi dimensiuni. O a doua explicaţie ţine de dinamica internă a oricărei discipline. Explozia specializărilor universitare, a centrelor de cercetare, a jurnalelor academice şi a colecţiilor editoriale de specialitate nu avea cum să nu ducă la o lărgire a câmpului de interes al cercetătorilor din domeniu, prea mulţi ca să se mulţumească numai să comenteze schimburile diplomatice franco-sarde la 1859 sau să numere instalaţiile radar ale Chinei. Un al treilea motiv este similar cu cel din alte discipline socioumane – pătrunderea masivă (deşi întârziată cu câteva decenii în cazul relaţiilor internaţionale) a perspectivelor postmoderniste şi deconstructiviste, cu acelaşi efect de diluare şi greu de cuantificat pe care acestea le au în orice domeniu.

Lumea este, desigur, sfâşiată de numeroase probleme. Prin conectarea aproape a fiecărui om la fluxul informativ continuu, este oarecum firească sporirea anxietăţii individuale. Campanii ieftine de presă şi ale unor autori dornici de faimă rapidă (şi ele strategii vechi de când Pământul) par să proclame permanent că lumea este în pragul dezastrului sau măcar al unei transformări de proporţii; fiecare grup de interese sau de cercetători îşi prezintă propria problemă drept centrală, esenţială, fără de care nu se poate merge mai departe. Este mult mai greu astăzi decât în urmă cu doar câteva decenii să ne izolăm, să ne protejăm sau să fim izolaţi şi protejaţi de ciclul de ştiri de 24 de ore. Rămâne în mare măsură responsabilitatea fiecăruia să se documenteze, să analizeze şi să aleagă cele mai bune variante de înţelegere a problemelor cu care este confruntat. Cum ierarhizăm însă numeroasele subiecte care ne solicită atenţia? Există o grilă independentă de orientările politice şi teoretice ale fiecăruia pe baza căreia să realizăm această ierarhie?

Îndrăznesc să cred că da. Supravieţuirea fiecăruia, întâi biologică, apoi socială şi culturală, urmată de supravieţuirea comunităţii din care fiecare alege să facă parte constituie fundamentele pe care trebuie să bazăm clasificarea în funcţie de importanţă a problemelor pe care le analizăm. Dacă acceptăm acest lucru, violenţa socială, războiul, pandemiile, dezastrele naturale, crizele economice, aculturaţia, proliferarea nucleară şi respectarea drepturilor individuale şi colective sunt principalele domenii de interes. Politica mondială, prezentată astfel, pare a fi mai degrabă un tărâm al fricii. Din multe privinţe acest lucru este adevărat. Sunt prea puţine lucruri care să ne bucure, acum sau altă dată, în evoluţia treburilor politice; drept este că există momente şi procese, mai ales cele legate de democratizare, de edificarea unor societăţi libere, întemeiate pe domnia legii date de corpuri reprezentative şi de consensul din jurul primatului drepturilor omului, care aduc ceva speranţă pe un teritoriu altminteri sumbru. Dar cititorul conştient, dacă nu vrea să caute o iluzorie detaşare de lume, ar trebui să se informeze şi asupra problemelor ei. Iar prezentul volum răspunde, prin analize pertinente şi detaliate, tocmai necesităţii de a aprofunda aceste chestiuni.

România s-a confruntat multă vreme cu un deficit de expertiză în domeniul relaţiilor internaţionale. Generaţiile vechi s-au şcolit prea puţin în domeniu, venind mai degrabă dinspre sociologie, istorie, filosofie şi ştiinţe militare. Războiul Rece, apoi sfâşietoarele transformări dintre 1989 şi 2004 i-au ţinut pe membrii lor departe de cercetarea de substanţă, deşi de eforturile lor de predare şi de organizare s-au bucurat cei care le-au călcat pe urme. Cu foarte puţine excepţii, precum Florin Diaconu, producţia teoretică a generaţiilor vechi este redusă, iar învăţăturile lor rămân în mare măsură orale. Generaţiile tinere, X şi Y în termenii demografiilor occidentale, au reuşit să acopere în primul deceniu al secolului XXI acest deficit. Cu diplome în domeniu, din România sau din Vest, cu stagii de pregătire, cu experienţa a ce este mai nou şi mai interesant în literatura de specialitate, ei pot oricând să facă faţă omologilor lor din străinătate. Deşi le lipsesc încă pârghiile instituţionale, contribuţia celor din generaţiile tinere la dezvoltarea extraordinară a domeniului din ultimul deceniu este determinantă.

Există acum programe de studiu consolidate; marile centre universitare, dar şi, în mod surprinzător, multe din universităţile mai mici au acum personal şi expertiză de predare în domeniu. Există manuale ale domeniului şi subdomeniilor sale, fie traduse, fie editate de autori români, unii dintre ei numărându-se printre cei care au contribuit la volumul de faţă. Studiile de securitate, istoria relaţiilor internaţionale şi analiza politicii externe sunt deja subdomenii conturate prin publicaţii de înaltă calitate. Corifeii anglo-americani ai domeniului (E.H. Carr, H. Morgenthau, K. Waltz, R. Keohane, B. Buzan, M. Wight, H. Bull, H. Kissinger, J. Nye, P. Kennedy, A. Wendt, G. Allison, S. Walt, J. Mearsheimer) au fost aproape toţi traduşi în limba română în ultimul deceniu şi jumătate, alăturându-se autorilor din sfera continental-europeană publicaţi în româneşte mai devreme (F. Braudel, I. Wallerstein, R. Aron). Iar rezultatele se văd deja, în şcoală şi pe piaţa ideilor. Calitatea tezelor de doctorat în domeniu s-a îmbunatăţit spectaculos. În ultimul deceniu, autori din generaţiile tinere au publicat deja o serie de monografii şi au editat volume de studii dovedind că suntem în etapa trecerii la cercetarea originală în relaţiile internaţionale. Daniel Biró, Radu-Sebastian Ungureanu sunt în mod clar de pe acum principalele nume în studiul teoriei relaţiilor internaţionale în România, în vreme ce Şerban F. Cioculescu, Olivia Toderean, Stanislav Secrieru au adus deja contribuţii extrem de importante la studiul politicii externe. Decalajul cu Occidentul este mult redus, iar cartea pe care cititorul o deschide acum, scrisă de membrii avangardei domeniului în România, contribuie la micşorarea sa.

Problemele şi structurile dezbătute în acest volum sunt prezente, sunt reale şi au un impact clar asupra existenţei comunităţilor umane la începutul secolului XXI. Cititorul este invitat, prin lectura capitolelor, să se alăture eforturilor de înţelegere şi explicare a lumii în care trăieşte. Perspectivele, metodologiile şi teoriile la care se poate face apel sunt suficient de numeroase şi de interesante pentru ca dezbaterile să fie fructuoase şi să continue o vreme îndelungată. Rămâne doar ca cititorul să-şi dedice timpul şi interesul spinoaselor probleme ale politicii mondiale.

Andrei Miroiu

Capitolul I
Tranziţia de putere

Simona R. Soare

Teoria relaţiilor internaţionale s-a dezvoltat la începutul secolului XX din dorinţa de a atinge un grad de predictabilitate şi o putere de explicare similare celor ale ştiinţelor exacte. În cadrul acestui efort, necesitatea identificării constantelor şi regularităţilor în politica internaţională – care să poată fi transpuse în legi ale sistemului internaţional – a fost prioritară. Însă schimbarea se produce în relaţiile internaţionale şi ea este asociată adesea unui nivel variabil de violenţă în sistem (Mearsheimer, 2003; Gilpin, 1987; Waltz, 2006).

Cum şi în ce condiţii se produce schimbarea în sistemul internaţional şi ce impact are asupra acestuia? Cum putem explica ascensiunea la statutul de mare putere a Chinei din zilele noastre? Şi ce au toate acestea în comun cu perioadele de la sfârşitul Războaielor Napoleoniene, al Primului şi al celui de-al Doilea Război Mondial? Cum putem explica faptul că la începutul secolului XX un nou actor internaţional noneuropean, dar occidental intră în ascensiune pentru ca, după 1945, să devină hegemon, înlocuind Imperiul Britanic? Cum putem să explicăm convulsiile sistemului internaţional contemporan la începutul secolului XXI legate de ascensiunea unor mari puteri nonoccidentale? Ce impact pot avea aceste tendinţe asupra sistemului internaţional la începutul secolului XXI?

Una dintre principalele dimensiuni ale schimbării în sistemul internaţional este cea a tranziţiei de putere, iar aceasta poate furniza răspunsuri pertinente întrebărilor de mai sus.

Ce este tranziţia de putere? Teoria tranziţiei de putere – A.F.K. Organski

Teoria tranziţiei de putere a fost dezvoltată în 1958, în lucrarea lui A.F.K. Organski World Politics, ca o teorie structuralistă alternativă la modelul realist al balanţei de putere. Până la sfârşitul anilor 2000 trecuse deja prin trei valuri de reinterpretare şi extindere; între acestea, cele mai relevante sunt: a) teoria tranziţiei de putere a lui Organski; b) teoria tranziţiei hegemonice dezvoltată de Robert Gilpin, Paul Kennedy şi alţii; c) teoria ciclurilor lungi dezvoltată de George Modelski, William R. Thompson şi Joshua Goldstein; d) teoria ciclurilor relative de putere a lui Charles Doran (pentru mai multe detalii, vezi Thompson, 2009). O abordare a tranziţiei de putere şi a schimbării în sistem este cea de inspiraţie stângistă economică a lui Immanuel Wallerstein – abordarea economiei mondiale –, fiind uneori trecută cu vedere de analizele de mainstream din domeniul relaţiilor internaţionale (Wallerstein, 1974, 1980; Chase-Dunn, 1981). Nu în ultimul rând, una dintre cele mai puţin cunoscute reinterpretări ale tranziţiei de putere este cea a lui Norrin Ripsman, care accentuează procesul evolutiv al unei anumite regiuni din sistem de la stadiul de regiune a războiului la cel de regiune a păcii (Ripsman, 2005).

Tranziţia de putere a fost definită ca procesul prin care un rival strategic ajunge din urmă, egalează puterea unui stat dominant şi potenţial o depăşeşte (Organski, 1958, p. 339). În esenţă, tranziţia ţine nu numai de structura sistemului internaţional – respectiv de ierarhia de putere –, ci şi de transformările interne prin care statele ajung să posede mai multă putere relativă în comparaţie cu alte state din sistem (Kugler, Organski, 1989, p. 178) – cu alte cuvinte, tranziţia reprezintă procesul naţional de parcurgere a celor patru etape ale dezvoltării puterii unui stat.

Totodată, în cadrul altor reformulări ale teoriei lui Organski, tranziţia de putere este adesea definită de formulări subsecvente ca o serie de „schimbări fundamentale în ierarhia de putere, în care un actor este înlocuit de altul ca principal lider”, precum şi ca o „schimbare fundamentală în felul în care sistemul este organizat politic” (Thompson, 2009, p. 3). Cele două definiţii reflectă două aspecte fundamentale ale sistemului internaţional. Pe de o parte, prima definiţie se adresează schimbărilor esenţiale ale principiului distribuţiei de putere în sistem formulat de Kenneth Waltz. Astfel, schimbări ale polarităţii sistemice se produc în mod esenţial prin intermediul unui proces de tranziţie. De pildă, cel de-al Doilea Război Mondial marchează trecerea de la un sistem multipolar la un sistem bipolar în cadrul unei perioade de tranziţie sistemică ce a durat peste un deceniu. Totodată, schimbări ale ierarhiei de putere în sistem, fie că sunt însoţite sau nu de schimbări de polaritate, se produc printr-o tranziţie sistemică de putere. Astfel, în 1945 Statele Unite înlocuiesc Marea Britanie, devenind cel mai puternic stat din sistem – hegemonul sistemului internaţional¹ (Modelski, 1987b), aşa cum la începutul secolului XXI se vorbeşte din ce în ce mai des despre o tranziţie de putere între Statele Unite şi Republica Populară Chineză (Zakaria, 2008; Thompson, 2009; Kaplan, 2010; Friedberg, 2011; Friedman, 2011; Kissinger, 2011). În plus, tranziţia de putere între Statele Unite şi Republica Populară Chineză este dublată de un aspect structural: tranziţia de la un sistem unipolar la unul multipolar (Ikenberry et al., 2011; Ikenberry, 2011). Pe de altă parte, tranziţia sistemică se poate referi la acele schimbări în structura politică şi instituţională a sistemului internaţional menite să diminueze sau să reglementeze un alt principiu ordonator al sistemului – anarhia sistemică (Thompson, 2009; Kaplan, 2010).

Tranziţia de putere este o abordare în genere asociată realismului hegemonic (Levy, 1994, pp. 725-726; 1998, pp. 146-149), însă în egală măsură teoria a împrumutat semnificativ din domeniul economiei (Keohane, 1984). Teoria tranziţiei de putere constituie o dezvoltare a teoriei stabilităţii hegemonice, una dintre cele mai influente în domeniul relaţiilor internaţionale. Paradigma realistă are la bază două dintre cele mai cunoscute modele ale politicii internaţionale, construite în antiteză: pe de o parte, realismul balanţei de putere susţine premisa păcii-prin-echilibru, în timp ce realismul hegemonic susţine premisa păcii-prin-preponderenţă. Tranziţia de putere este însă o abordare complexă şi multifaţetată a relaţiilor internaţionale. Aceasta se referă (a) la nivelul de analiză unitar reprezentat de modificarea morfologică a caracteristicilor puterii naţionale a actorilor (Kennedy, 2011; Friedberg, 2007; Ikenberry, 2011). De asemenea, se referă (b) la relaţiile dintre actorii internaţionali influenţate de această dinamică a puterii naţionale (Gilpin, 1981; Friedberg, 2011; Kissinger, 2011). Nu în ultimul rând, ea se referă (c) la relaţiile de la nivelul sistemic, unde accentul cade asupra modificărilor structurale ale sistemului internaţional influenţate de redistribuirea şi modificarea centrului în jurul căruia puterea tinde să se concentreze în sistem (Kaplan, 2010; Ikenberry et al., 2011).

Tranziţia de putere se referă la multiplele aspecte ale puterii naţionale, permiţând deopotrivă o investigare sectorială şi una holistă, cuprinzătoare, a evoluţiei puterii naţionale a unui actor sau modificările distribuţiei de putere la nivel sistemic. Şi, deşi este adesea portretizată ca fiind utilă în explicarea evoluţiilor sectoriale ale puterii naţionale a actorilor² într-o lume sub impactul globalizării, tranziţia de putere rămâne tributară realismului în relaţiile internaţionale, pentru care tranziţia de putere se realizează între state ce tind să înregistreze scoruri mari la toate atributele puterii naţionale aşa cum au fost ele definite de Hans Morgenthau³.

Cu toate acestea, teoria tranziţiei de putere definită de Organski are la bază o serie de asumpţii fundamentale care se regăsesc ulterior şi în celelalte reformulări ale acesteia şi care îi conferă totodată un statut aparte în cadrul paradigmei realiste. O premisă fundamentală a teoriei tranziţiei de putere este aceea că în cadrul sistemului internaţional anarhic se construieşte o ordine internaţională care nu este anarhică, ci mai degrabă ierarhică, organizată în mod similar şi după reguli asemănătoare ordinilor politice interne ale actorilor internaţionali. Ordinea mondială este guvernată de naţiunea dominantă sprijinită de marile puteri satisfăcute. În contrast cu modelul balanţei de putere, teoria tranziţiei de putere accentuează faptul că regulile ce guvernează sistemul internaţional şi ordinile interne ale actorilor sunt relativ similare şi au la bază competiţia (Kugler, Organski, 1989, p. 172). Competiţia nu este însă mânată de obiectivul fundamental al maximizării puterii (Morgenthau, 2007); mai degrabă, ea are la bază maximizarea potenţialelor câştiguri nete de pe urma conflictului sau a cooperării (Organski, 1958) care sunt în măsură să influenţeze procesul de dezvoltare a puterii naţionale a statelor. Puterea constituie un factor esenţial, dar în corelaţie cu gradul de satisfacţie al statelor respective cu privire la locul pe care îl ocupă în ierarhia internaţională de putere. Influenţa şi câştigurile statelor sunt însă stabilite în funcţie de locul pe care îl ocupă în ierarhia sistemică de putere.

Schimbarea în sistem apare pe fondul satisfacţiei sau insatisfacţiei cu privire la ordinea mondială. Astfel, spre deosebire de realismul clasic, în care toate statele caută să îşi maximizeze puterea şi sunt nemulţumite constant de locul lor în ierarhia de putere şi status la nivel sistemic, pentru Organski puterile sunt fie satisfăcute, fie nemulţumite de ordinea internaţională⁴. Puterile nemulţumite de ordinea mondială şi de statutul lor în cadrul acesteia sunt puterile revizioniste, în timp ce puterile satisfăcute sunt puteri de statu-quo şi apărătoare ale ordinii mondiale (Organski, 1958; Organski, Kugler, 1980; Kugler, Organski, 1989). De regulă, numărul marilor puteri de statu-quo este mai ridicat decât cel al naţiunilor nemulţumite, ceea ce asigură stabilitatea ordinii internaţionale în condiţii de preponderenţă. Pentru că sunt satisfăcute de ordinea internaţională, de felul în care este guvernată şi de beneficiile pe care le obţin de pe urma ei, aceste mari puteri de statu-quo sprijină puterea dominantă, ceea ce face ca alianţele să fie considerate instrumente stabile şi pe care membrii se pot baza (Kugler, Organski, 1989, pp. 174-175).

Pacea şi stabilitatea sistemică sunt periclitate numai în condiţiile în care un rival strategic caută să îşi stabilească un nou loc în ierarhia de putere sistemică. Rivalul contestă puterea dominantă prin declanşarea unui conflict în momentul în care analiza cost-beneficiu indică faptul că beneficiile de pe urma schimbării ierarhiei de putere din sistem prin război depăşesc câştigurile obţinute prin menţinerea statu-quoului (Organski, 1958). Momentul în care aceste condiţii sunt îndeplinite tinde să coincidă cu cel în care există o paritate relativă de putere între rivalul strategic şi puterea dominantă. De pildă, sistemul internaţional multipolar din perioada 1648-1945 a cunoscut aproximativ patru tranziţii de putere. Cele mai semnificative au fost Războaiele Napoleoniene şi Războaiele Franţei Revoluţionare (1792-1815), în care în esenţă a existat o singura mare putere nemulţumită de poziţia sa în sistem, respectiv Franţa, Primul Război Mondial (1914-1918), în care au existat două puteri nesatisfăcute de poziţia lor în sistem – Germania wilhemiană şi Austro-Ungaria –, şi cel de-al Doilea Război Mondial, în care numărul puterilor nesatisfăcute sporeşte: Germania nazistă, Italia lui Mussolini, Japonia şi Uniunea Sovietică (după 1945)⁵.

Potrivit lui Organski, configuraţiile marcate de preponderenţă ale structurii sistemice sunt cele mai stabile întrucât disparitatea de putere reprezintă un factor foarte important de descurajare (alţi autori îi includ pe Brooks şi Wohlforth, 2009, de pildă). Potrivit realiştilor ofensivi, adepţi ai modelului balanţei de putere, cele mai puţin stabile configuraţii ale structurii internaţionale de putere sunt reprezentate de sistemele cu un număr impar de poli de putere – unipolaritatea şi multipolaritatea dezechilibrată (Waltz, 2006; Mearsheimer, 2003). Prin contrast, distribuţia bipolară a sistemului este cea mai stabilă întrucât ea asigură un echilibru de putere între principalii doi poli de putere, care acţionează ca un factor de descurajare şi determină o automoderare a comportamentului celor doi. Astfel, procesul de concentrare a puterii în sistem poate determina tranziţia de putere care să ducă la schimbarea fundamentală a polarităţii sistemului internaţional – de la un sistem multipolar înainte de cel de-al Doilea Război Mondial la un sistem bipolar, de pildă, în timpul Războiului Rece. Nu în ultimul rând, una dintre cele mai semnificative deosebiri ale teoriei tranziţiei de putere faţă de realismul balanţei de putere o reprezintă tocmai abordarea de tip dinamic a relaţiilor internaţionale şi a dezvoltării sistemului internaţional, cuprinzând nu numai nivelul unitar, ci şi nivelul sistemic.

Teoria tranziţiei hegemonice – Robert Gilpin

Teoria tranziţiei hegemonice formulată de Gilpin reprezintă o primă etapă de modificare a teoriei clasice a tranziţiei de putere, oferind un răspuns relativ diferit întrebării referitoare la cauzele apariţiei schimbării în sistem. Gilpin se concentrează în speţă asupra ciclurilor hegemonice şi a impactului ascensiunii şi declinului hegemonilor asupra sistemului internaţional. Deşi variate şcoli şi teorii ale relaţiilor internaţionale oferă răspunsuri extrem de diferite acestei întrebări esenţiale – de la natura umană (Waltz, 2006) până la modificarea discursului care ghidează diferiţi actori politici, la manifestarea predominantă public a unei culturi sau subculturi cu particularităţi care determină apariţia schimbării (Weber, 2010) etc. –, un asemenea răspuns rămâne central pentru teoriile tranziţiei de putere: schimbarea distribuţiei de putere în sistem – care determină, de cele mai multe ori, modificarea regulilor jocului strategic internaţional – apare ca urmare a unui factor intern: creşterea (şi descreşterea) inegală a puterii actorilor internaţionali în sistem⁶ (Gilpin, 1981).

Pentru Gilpin, tranziţia este reprezentată de impactul pe care îl au asupra structurii sistemice creşterea şi descreşterea inegală a puterii actorilor internaţionali, întrucât atingerea intereselor fiecărui actor în parte depinde în ultimă instanţă de natura sistemului internaţional (Gilpin, 1981, p. 10). Aceasta determină modificarea în ritmuri diferite a puterii fiecărui actor în parte, condusă de vectori diferiţi, influenţând în ultimă instanţă redistribuirea puterii între actori şi modificarea structurii sistemice. Fenomenul mecanic al creşterii şi descreşterii puterii actorilor internaţionali întreţine o competiţie permanentă pentru putere deoarece aceasta tinde să crească mai rapid în perioada de ascensiune şi să fie foarte dificil de menţinut în perioadele de stagnare, întrucât securizarea câştigurilor de putere costă cu atât mai mult cu cât acestea sunt mai extinse⁷. Cu alte cuvinte, în sistemul internaţional este mai uşor să cucereşti puterea decât să o menţii. Astfel, costurile menţinerii controlului în colonii pentru Imperiul Britanic, care la apogeul puterii sale domina peste un sfert din suprafaţa globului, au crescut în mod constant. De pildă, menţinerea controlului în colonii a determinat implicarea acestuia în înăbuşirea unei serii lungi de insurgenţe şi revolte ale populaţiilor colonizate. Una dintre cele mai semnificative este reprezentată de Revolta din India (1857-1859), având în vedere importanţa strategică a Indiei în imperiu. De asemenea, imperiul a fost implicat în repetate războaie în America de Nord – Războiul American de Independenţă (1775-1783) –, Asia – Războaiele Anglo-Afgane (1839-1842, 1878-1880, 1919), Războaiele Imperiului Britanic împotriva Imperiului Indienilor Sikh (1845-1846, 1848-1849) – şi Africa – Războiul împotriva Regatului Zulu (1879), Războaiele împotriva Burilor (1880-1881 şi 1899-1902), Războaiele Anglo-Ashanti (cinci războaie între 1824 şi 1901), Războiul Anglo-Sudanez (1881-1899) etc. Dincolo de dezordinea şi instabilitatea provocate de aceste războaie în periferiile imperiale, ele presupun şi costuri uriaşe din partea imperiului pentru a controla, administra şi extrage resurse din colonii în mod eficient.

Schimbarea este inerentă oricărui sistem internaţional, dar evenimentele şi dezvoltările care o produc sunt unice. Structura sistemică, asemeni oricărei structuri sociale, tinde să reflecte interesele şi să îi favorizeze mai ales pe cei care o construiesc (Gilpin, 1981, p. 9), dar va fi mai devreme sau mai târziu contestată de marile puteri în ascensiune nesatisfăcute de ea. Motivul pentru care există o asemenea predispoziţie a statelor în sistemul internaţional provine din interesele exprimate constant în termeni de putere⁸ şi îndreptate invariabil spre maximizarea acesteia (Morgenthau, 2007) şi ordinea mondială⁹ care tinde să fie construită reflectând interesele şi vizând câştigurile celui mai puternic stat din sistem (Wright, 1978; Bull, 1977). Astfel, orice ordine mondială existentă în sistem la un moment dat va încapsula şi favoriza în primul rând interesele statului care a construit-o în baza unei distribuţii a puterii în sistem în fruntea căreia se afla la un moment dat. Odată cu schimbarea ce intervine treptat în ordinea de putere din sistemul internaţional, marile puteri în ascensiune devin din ce în ce mai motivate să răstoarne ordinea mondială dacă hegemonul¹⁰ nu acceptă să le acomodeze interesele – un compromis pe care puţini hegemoni îl acceptă în faţa rivalilor strategici, chiar şi atunci când sunt afectaţi de supraextinderea imperială. Tocmai acest aspect referitor la ordinea mondială face ca teoria tranziţiei de putere să descrie un fenomen mult mai complex decât simpla succesiune a ciclurilor hegemonice în sistemul internaţional. De exemplu, procesul de unificare şi consolidare a Germaniei şi Italiei după jumătatea secolului al XIX-lea determină schimbarea distribuţiei de putere în sistemul internaţional dominat de imperiile coloniale. O interpretare larg răspândită a izbucnirii Primului Război Mondial se axează pe faptul că aceste două state încep să îşi revendice treptat locul şi prestigiul meritate în sistem în virtutea puterii pe care o deţin. De asemenea, consolidarea puterii americane între 1790 şi 1890 conduce la redistribuirea treptată a puterii în subsistemul reprezentat de emisfera vestică. În 1823, Statele Unite îşi asumă, prin Doctrina Monroe, o poziţie de lider al emisferei vestice în defavoarea imperiilor coloniale europene.

Marile puteri în ascensiune au, în genere, stimuli pentru modificarea statu-quoului internaţional atunci când costurile schimbării ordinii mondiale, în forme care să le reprezinte, promoveze şi protejeze mai bine interesele, sunt depăşite de beneficiile de care urmează să se bucure după modificarea ordinii (Gilpin, 1981). În esenţă însă, puterile aflate în ascensiune devin treptat nemulţumite de ordinea internaţională şi de modul în care este guvernată tocmai pentru că aceasta tinde să fie statică, fără a se adapta treptat la modificările (majore) din distribuţia de putere la nivelul sistemului. Cu cât diferenţa dintre distribuţia iniţială şi cea actuală este mai mare, cu atât puterile în ascensiune tind să fie mai nemulţumite de ordinea internaţională, considerând că beneficiile de pe urma acesteia şi statutul de care se bucură în sistem nu sunt adecvate puterii lor. Astfel, principala precondiţie „a schimbării politice ţine de disjuncţia dintre sistemul social existent şi redistribuirea puterii către acei actori care ar beneficia cel mai mult de pe urma schimbării sistemului” (Gilpin, 1981, p. 9). Această situaţie este foarte bine exemplificată de decizia Germaniei hitleriste de a invada Polonia în septembrie 1939, decizie care a condus la izbucnirea celui de-al Doilea Război Mondial. Decizia de lansare a operaţiilor militare este luată însă abia în 1939, deşi Germania devine cel mai industrializat şi militarizat stat european încă de la începutul anilor 1930. Această decizie întârzie, printre altele, din cauza percepţiilor germane cu privire la momentul propice al lansării ofensivei militare într-o situaţie de superioritate – momentul în care costurile schimbării sistemului sunt depăşite de beneficiile de pe urma acestei schimbări¹¹. Din acest punct de vedere, în manieră specifică teoriei stabilităţii hegemonice, Gilpin susţine că percepţiile cu privire la diminuarea costurilor schimbării în raport cu beneficiile acesteia tind să apară pe măsură ce diferenţele de putere între puterea hegemon şi marea putere rivală în ascensiune se şterg. Pe măsură ce balanţa de putere bilaterală se apropie de un echilibru relativ, cresc şi şansele apariţiei unui război hegemonic între acestea¹².

Totodată, mari puteri consacrate – în speţă, hegemonii – caută să apere statu-quoul şi să îl menţină întrucât acesta le promovează şi protejează interesele. Hegemonul este definit drept cel mai puternic stat din sistem, acel stat care asigură guvernarea şi leadershipul sistemului internaţional (Gilpin, 1981, p. 116). „Prin hegemonie înţeleg poziţia principalului stat din lume care este capabil, în virtutea capacităţilor sale economice şi militare superioare, să modeleze în mare măsură regulile după care sunt conduse relaţiile internaţionale (deopotrivă cele economice şi de securitate) (Goldstein, 1988, p. 112; Keohane, 1984; Ikenberry, 2001, 2011; Layne, 2011). Pentru că actorii internaţionali au ritmuri diferite de creştere a puterii, distribuţia reală de putere în sistem ajunge, la un moment dat, să nu mai fie reprezentată de statu-quoul stabilit de puterea hegemonică (vezi figura 1). Premisele fundamentale ale schimbării în relaţiile internaţionale pentru Gilpin sunt:

1) sistemul porneşte dintr-o stare de stabilitate¹³ şi echilibru (nici un stat nu percepe că este profitabil să încerce să schimbe sistemul şi marile puteri sunt satisfăcute de aranjamentele politico-economice şi teritoriale);

2) un stat va încerca să schimbe sistemul internaţional dacă se aşteaptă ca beneficiile de pe urma schimbării să depăşească costurile asociate acesteia;

3) un stat va încerca să schimbe sistemul internaţional prin expansiune teritorială, politică şi economică până când costurile continuării schimbării egalează sau devin mai mari decât beneficiile nete;

4) odată atins un echilibru între costurile şi beneficiile schimbării, costurile economice ale menţinerii statu-quoului tind să crească mai repede decât capacitatea economică a actorilor de a-l menţine, apărând astfel un dezechilibru¹⁴ în sistem;

5) dacă dezechilibrul din sistem nu este soluţionat, atunci sistemul va fi schimbat, reflectând un nou echilibru al redistribuirii de putere între actorii internaţionali (Gilpin, 1981, pp. 10-15). În consecinţă, procesul de tranziţie la nivelul sistemului se epuizează urmând etapele prezentate în figura 1.

Odată intervenit dezechilibrul între distribuţia de putere care fundamentează statu-quoul şi distribuţia reală de putere, se creează presiune asupra hegemonului, întrucât pe măsură ce presiunile şi rezistenţa sistemică faţă de regulile generate de ordinea sa mondială sporesc, costurile menţinerii respectivei ordini se multiplică şi ele, ajungând în ultimă instanţă – şi în perioade relativ scurte de timp – să depăşească beneficiile obţinute de hegemon de pe urma ei; această situaţie conduce – dacă hegemonul nu îşi revizuieşte politicile şi nu acomodează în ordinea mondială şi marile puteri în ascensiune – la supraextindere imperială (Kennedy, 2011), întrucât costurile menţinerii ordinii mondiale tind să crească exponenţial şi într-un ritm mai alert decât capacitatea şi capabilităţile hegemonului de a susţine fizic această presiune. În esenţă, teoria tranziţiei hegemonice a lui Gilpin are un caracter structuralist mult mai pronunţat decât precursoarea sa, dar este totodată mai accentuat şi caracterul utilitarist care conduce întregul proces al tranziţiei.

Figura 1. Diagrama procesului tranziţiei sistemice de putere potrivit lui Robert Gilpin

Pe de altă parte, se creează o presiune similară la nivelul marilor puteri în ascensiune, întrucât stimulii acestora de a opune rezistenţă crescândă faţă de regulile sistemice pe care le consideră a fi dăunătoare intereselor şi statutului lor – sau care nu le oferă câştiguri relative pe măsura adevăratei lor puteri naţionale – le determină ca în ultimă instanţă să încerce să le schimbe, constestând însuşi hegemonul care le susţine şi din ale cărui capabilităţi şi putere sistemică îşi extrag legitimitatea şi autoritatea. Întrucât interesele fundamentale ale hegemonului şi marilor puteri în ascensiune ajung în coliziune inevitabilă, tensiunile şi rivalitatea strategică dintre acestea se consumă într-un război hegemonic care determină în esenţă structura sistemului internaţional şi, mai ales, cine va sta în vârful ierarhiei de putere la nivel internaţional.

Procesul tranziţiei sistemice este, în această situaţie, afectat de două fenomene cu un impact la fel de devastator indiferent care este modelul realist în care ne situăm. Pe de o parte, din perspectiva modelului păcii-prin-preponderenţă, puterile hegemonice sunt tentate să-şi distrugă rivalii strategici prin război preventiv încă din fazele incipiente ale dezvoltării puterii lor naţionale, înainte ca aceştia să fie capabili să le înfrunte şi să le provoace în mod real, exploatând astfel avantajul relativ de putere perceput ca fiind afectat de un declin relativ în raport cu rivalul strategic. Pe de altă parte, din perspectiva păcii-prin-echilibru de putere, marile puteri în ascensiune sunt din ce în ce mai tentate să se angajeze într-un război revizionist¹⁵ împotriva puterii hegemonice pe măsură ce diferenţa de putere dintre ele şi aceasta din urmă se micşorează (van Evera, 1997; Schweller, 1998). Războiul preventiv sau cel revizionist sunt însă două faţete ale războiului hegemonic în teoria tranziţiei de putere, ambele având la bază principiul realist al maximizării puterii şi avantajului comparativ de putere atunci când/cât acesta există.

În genere, teoria tranziţiei de putere, ca o teorie realistă a schimbării în sistemul internaţional, are în centrul său războiul hegemonic – respectiv războiul care include de o parte şi de alta a diadei conflictuale principale toate marile puteri din sistem la momentul respectiv¹⁶. Războiul hegemonic este unul dintre aspectele cele mai intens cercetate în domeniul relaţiilor internaţionale, fiind considerat ameninţarea supremă la adresa supravieţuirii şi securităţii statelor şi sistemului internaţional. Însă definirea acestuia nu a generat un larg consens în comunitatea de cercetare din domeniul relaţiilor internaţionale. Astfel, pentru Gilpin, războiul hegemonic reprezintă acea competiţie armată între state care determină „care stat sau state vor domina şi vor guverna sistemul” internaţional¹⁷ (Gilpin, 1981, pp. 15, 199-200). Controlul, fie el şi parţial, asupra sistemului este central pentru teoria lui Gilpin, iar două dintre cele mai importante instrumente de control sistemic sunt distribuţia de putere din sistem şi ierarhia de prestigiu (sau reputaţia de putere) a actorilor internaţionali (Gilpin, 1981, p. 15).

În urma războiului hegemonic, prin victoria puterii hegemonice, ordinea mondială – fie ea şi într-o formă modificată pentru a reflecta noile realităţi strategice – este confirmată; în urma victoriei rivalului strategic al hegemonului existent, se confirmă o nouă ierarhie de putere în sistemul internaţional şi se pun bazele unei noi ordini internaţionale. Potrivit lui Gilpin, procesul tranziţiei sistemice este complet numai în măsura în care acesta conduce la instaurarea unui nou hegemon în fruntea unei noi ordini mondiale (Gilpin, 1981, p. 15). Pentru alţi autori din domeniul teoriei tranziţiei de putere însă, războiul hegemonic este echivalentul, de pildă, al războiului global, respectiv un produs al crizelor structurale periodice ale sistemului global internaţional (Modelski, 1984, pp. 4-5), sau al acelor „conflicte care determină constituirea sistemului politic global” (Modelski, 1972, p. 219) şi dau naştere unei noi ordini mondiale.

Pe de altă parte, reformulări recente ale teoriei tranziţiei de putere includ şi o valenţă paşnică, mult mai puţin teoretizată, reprezentantă de modelul retragerii sistemice, care este definit prin faptul că tranziţia de putere se face în mod paşnic, în lipsa unei confruntări armate directe între hegemon şi puterea în ascensiune (MacDonald, Parent, 2011). Retragerea sistemică are la bază principiul raţional al maximizării securităţii şi al menţinerii statu-quoului, dar şi pe cel al evitării supraextinderii imperiale printr-un efort constant de raţionalizare a resurselor şi calibrare a intereselor strategice. O variantă a tranziţiei paşnice în sistem o oferă, de pildă, Keohane, care, inspirându-se din economie, susţine că, odată construită o ordine mondială de către un hegemon în domeniul economiei politice internaţionale, forţele inerţiei sistemice determină ca respectiva ordine să se menţină în mod paşnic şi după declinul hegemonului care a construit-o (Keohane, 1984). Nu în ultimul rând, tranziţia sistemică tinde să fie mai puţin violentă atunci când se desfăşoară în contextul unei ordini mondiale reglementate, numită de Ikenberry „de tip constituţional” (Ikenberry, 2001, 2011).

Teoria ciclurilor hegemonice – George Modelski

Teoria ciclurilor hegemonice enunţată de Modelski reprezintă a două etapă semnificativă de reformulare a clasicei teorii a tranziţiei de putere. Organski şi Gilpin prezintă tranziţia sistemică, marcată de schimbări politice majore – interne sau structural-sistemice –, drept rezultatul unor circumstanţe şi dezvoltări unice în sistemul internaţional, iar din acest motiv nu pot să delimiteze decât o serie de tendinţe şi patternuri ale schimbării la nivel sistemic. Spre deosebire de aceştia, Modelski, reprezentând perspectiva evoluţionistă a sistemului internaţional, constată că putem discuta chiar despre un model de schimbare ciclică a sistemului internaţional. Cu alte cuvinte, sistemul internaţional urmează un pattern de evoluţie ciclică (Modelski, 1987b, pp. 214-216); prima etapă a acestui pattern începe prin construirea unei ordini mondiale în urma unui război global de către marea putere care l-a câştigat (Modelski, 1978, p. 217). Această ordine reflectă interesele strategice ale marii puteri ce ocupă poziţia de hegemon în sistem, regulile de funcţionare a ordinii tind să îi confere o putere semnificativă asupra celorlalte state din sistem şi asupra guvernării sistemului în ansamblul său etc. Cu toate acestea, hegemonul intră în declin pe fondul costurilor exponenţiale ale menţinerii ordinii internaţionale, care tind să depăşească în decursul unui secol beneficiile înregistrate de pe urma guvernării acesteia, ceea ce conduce inevitabil şi la criza ordinii mondiale, care intră şi ea în declin în lipsa unei mari puteri capabile să o susţină. Declinul hegemonului alimentează statele nemulţumite şi rivalii strategici din sistemul internaţional, care contestă astfel ordinea mondială printr-un nou război global ce readuce sistemul în punctul din care a pornit (ibidem).

Spre deosebire de teoriile lui Organski şi Gilpin, teoria lui Modelski este pur structurală şi manifestă un deosebit interes pentru definirea conceptului de tranziţie asupra polarităţii sistemice. Pe măsură ce se destabilizează pe fondul declinului hegemonului şi al ordinii mondiale patronate de acesta, sistemul tinde către multipolaritate (Modelski, 1978, pp. 217-218)¹⁸, cu toate consecinţele conflictuale similare unei competiţii de oligopol în domeniul economiei care influenţează puternic teoria lui Modelski. Cu alte cuvinte, tranziţia de putere reprezintă perioada – conflictuală şi dezordonată – din evoluţia sistemului internaţional dintre două cicluri hegemonice succesive. Spre deosebire de Organski şi Gilpin însă, teoria ciclurilor hegemonice a lui Modelski nu porneşte de la premise unitare ale schimbării sistemice. Mai degrabă, pentru Modelski, germenii tranziţiei sistemice se găsesc tocmai în construcţia fiecărei ordini mondiale în parte (Modelski, 1978, p. 217) şi se manifestă în ambele faze ale ciclului tranziţiei de putere: faza ascensiunii şi cea a declinului (Modelski, 1978, p. 232).

Mai mult decât atât, o particularitate a teoriei lui Modelski o constituie tocmai aspectele funcţionaliste ale acesteia – Modelski susţine că modelul său, tocmai pentru că este un model ciclic, are putere de predicţie asupra momentelor în care sistemul intră în tranziţie. Totodată, modelul său prezice faptul că „rolul şi gradul de satisfacţie ale statelor-naţiuni din sistemul global vor varia în funcţie de faza ciclului lung” (Modelski, 1978, p. 234). Cu alte cuvinte, funcţiile îndeplinite de marile puteri în sistemul global – mai ales cele ale hegemonului – vor varia şi ele între cele două faze ale ciclului lung hegemonic de aproximativ un secol. Modelul lui Modelski este completat de Rasler şi Thompson, care adaugă o nouă dimensiune evoluţiei ciclului hegemonic, care la rândul său are o dezvoltare ciclică şi cuprinde patru etape: ascensiunea, victoria (în războiul hegemonic), maturitatea şi declinul (Rasler, Thompson, 1994, p. 170).

Potrivit lui Modelski, sistemul internaţional modern a cunoscut până în prezent cinci cicluri de tranziţie de putere (tabelul 1). Modelski defineşte ciclul drept un model recurent de viaţă (sau funcţionare) a unui sistem (Modelski, 1978, p. 214), respectiv un model care prevede că după o anumită perioadă de timp sistemul revine la o stare iniţială şi reia întregul ciclu (Jervis, 1997, p. 86).

Deşi cercetarea lui Modelski – şi a lui Gilpin – este incontestabil utilă pentru domeniul relaţiilor internaţionale şi studiul tranziţiei sistemice de putere, ea are şi un număr de limitări inerente. De pildă, această abordare metodologică limitează numărul de studii de caz relevante care pot fi avute în vedere întrucât porneşte de la premisa centrală că procesul tranziţiei de putere la nivel sistemic nu se fructifică în absenţa unui război hegemonic, instrumentul fundamental prin care se efectuează propriu-zis tranziţia de putere – esenţialmente un concurs de măsurare a capabilităţilor rivalilor strategici, care, fiind foarte apropiate, sunt dificil de distins în mod obiectiv¹⁹ ca mijloc de determinare a raporturilor (ierarhice) de putere dintre aceştia, precum şi cu alţi actori internaţionali din sistem. Această abordare complică înţelegerea fenomenului de tranziţie de putere în sistem din cauza geometriei variabile a diadelor conflictuale la nivel sistemic. Astfel, tabelul 1 indică cel puţin două cazuri în care tranziţia de putere este o ecuaţie cu multiple necunoscute.

De pildă, deşi diada conflictuală principală în cel de-al Doilea Război Mondial este prezentată drept cea dintre Marea Britanie şi Germania, noul hegemon sistemic la sfârşitul războiului sunt Statele Unite ale Americii. Astfel, o problemă centrală care apare ţine de incongruenţa între necesitatea existenţei războiului hegemonic şi aparenta lipsă a necesităţii ca hegemonul vechi şi noul hegemon să fie implicaţi într-o relaţie de rivalitate strategică (adică să fie parte a axei principale de conflict în sistem). O asemenea observaţie aduce în discuţie importanţa dimensiunii stabilităţii structurilor polare sistemice şi a contribuţiei diadelor conflictuale, primare sau secundare, dezvoltate în cadrul acestora (Mearsheimer, 2003).

Tabelul 1. Ciclurile hegemonice la nivel de sistem (Modelski, 1978, pp. 214-235)²⁰

Ciclul hegemonic

Războiul global

Rivalul strategic

Rivalul strategic al rivalului strategic

Hegemonul succesor

Portugalia

(1517-1580)

1585-1608

Spania

Olanda

Marea Britanie

Olanda

Olanda

(1609-1713)

1689-1713

Franţa

Olanda

Marea Britanie

Marea Britanie

Marea Britanie

(1714-1815)

1793-1815

Franţa

Marea Britanie

Marea Britanie

Marea Britanie

(1816-1945)

1914-1918

Germania

Marea Britanie

Statele Unite ale Americii

Statele Unite ale Americii

Statele Unite ale Americii

(1946-1989/1991)

1947-1989/1991

Uniunea Sovietică

Statele Unite ale Americii

Statele Unite ale Americii

Statele Unite ale Americii (1989/1991-prezent)²⁰

?

China

Statele Unite ale Americii

???

Pe de altă parte, abordarea lui Modelski ignoră posibilitatea de retragere strategică a hegemonului care permite o tranziţie sistemică de putere paşnică, cum este caracterizată adesea tranziţia între cel de-al doilea ciclu hegemonic britanic şi primul ciclu american sau mult mai puţin cunoscuta retragere olandeză în urma războaielor hispano-olandeze (1603-1663). Această lipsă pare una metodologic substanţială mai ales în condiţiile în care analiza de politică externă americană pare să fie dominată, printre altele, de opţiunea retrategii strategice a Statelor Unite din sistem ca mijloc de evitare a unei tranziţii violente (Layne, 2011, 2012).

Un merit al abordării lui Modelski – şi a întregii şcoli ciclice a sistemului internaţional – este acela al evidenţierii duratei relative a tranziţiei sistemice de putere. În speţă, teoria tranziţiei sistemice este profund înrudită cu teorii similare ale domeniului economic, precum teoria ciclurilor Kondratieff. Teoria ciclurilor lungi indică faptul că sistemul internaţional tinde spre schimbare la intervale de aproximativ un secol (schimbare hegemonică), precum şi de aproximativ două ori în fiecare mileniu – moment în care există premise semnificative de schimbare de sistem (Goldstein, 1988). Asemeni teoriei lui Gilpin – dar şi altor realişti preocupaţi de fenomenul de creştere şi descreştere a puterii actorilor internaţionali cu efecte semnificative asupra sistemului internaţional (Kennedy, 2011; Mearsheimer, 2001; Layne, 2011) –, teoria ciclurilor lungi porneşte de la aceeşi lege istorică: ciclul puterii unui actor parcurge de-a lungul istoriei sale, în mod singular sau repetat, fără a fi restrictiv unidirecţional, patru etape: 1) ascensiunea; 2) colapsul; 3) stagnarea şi 4) recesiunea (Kondratieff, 1925; Goldstein, 1988).

Teoria ciclurilor lungi – Joshua Goldstein

Spre deosebire de abordările lui Gilpin şi Modelski²¹, pentru care schimbarea se produce ca rezultat al forţelor mecanice de la nivelul sistemului internaţional, prin modificarea constantă a raporturilor de putere dintre actorii internaţionali, Goldstein şi alţi adepţi ai şcolii ciclurilor lungi – inclusiv cei din domeniul economic, teoreticieni ai ciclurilor Kondratieff, cu care ciclurile lungi din domeniul relaţiilor internaţionale sunt înrudite – accentuează mai degrabă elemente a căror natură este profund schimbătoare în construirea/definirea puterii în sistemul internaţional. Din acest punct de vedere, accentul cade adesea pe cele cinci cicluri lungi²² delimitate în esenţă de o serie de schimbări revoluţionare apărute în sistemul internaţional modern:

1. revoluţia industrială (1771)²³;

2. revoluţia motorului cu aburi (1829);

3. revoluţia oţelului şi a electricităţii (1875);

4. revoluţia petrolului, a automobilelor şi a producţiei de masă (1908);

5. revoluţia tehnologiei informaţiei şi telecomunicaţiilor (1971) (Goldstein, 1989)²⁴.

Transformările ce caracterizează ciclurile lungi, care sunt periodice, depăşesc însă simpla schimbare a hegemonului în sistemul internaţional; natura lor modifică jocul cu sumă nulă din sistem şi puterea actorilor internaţionali. Exemplul armelor nucleare la sfârşitul Războiului Rece şi mai ales ulterior ilustrează modul în care descoperirile tehnologice tind să influenţeze conceptul, structura şi ierarhia puterii în sistem. De pildă, după inventarea armelor nucleare, definiţia conceptului de superputere includea implicit şi posesia acestui nou tip de armament – iar mai târziu, posesia de arme nucleare strategice²⁵.

Teoria ciclurilor lungi a lui Goldstein reprezintă reformularea cea mai influenţată de economie a teoriei tranziţiei de putere şi una dintre cele mai complexe din punct de vedere al relaţiilor de determinare cauzală între variabile. Pentru Goldstein, ciclurile lungi sunt determinate de o dublă corelaţie cauzală între productivitate (şi preţuri şi nivelul salariilor) şi război. Astfel, niveluri crescute de productivitate stimulează sau favorizează apetitul pentru războaie hegemonice al marilor puteri, în timp ce acestea din urmă au un efect distrugător şi perturbator asupra productivităţii (Goldstein, 1989, pp. 258-270). Ciclurile lungi sunt definite astfel de o secvenţă repetată a etapelor ascensiunii şi stagnării productivităţii care influenţează apetenţa pentru război a marilor puteri conform diagramei din figura 2. În timp ce perioada de expansiune a productivităţii tinde să favorizeze revenirea conflictelor majore şi violente în sistem, perioada de stagnare a productivităţii inhibă apetenţa pentru conflict a actorilor internaţionali.

Figura 2. Recurenţa şi periodicitatea ideal-tipului de ciclu lung (Goldstein, 1989, p. 259)

Abordarea sistemelor mondiale – Immanuel Wallerstein

Abordarea denumită a sistemelor mondiale cuprinde cea mai radicală reformulare a tranziţiei de putere. Abordarea sistemelor mondiale este una de stânga²⁶, ceea ce îi conferă o caracteristică aparte faţă de celelalte reformulări ale teoriei tranziţiei de putere şi o poziţionează în acelaşi timp în afara spaţiului teoriilor de mainstream în domeniul relaţiilor internaţionale. Totodată, ea diferă fundamental de reformulările anterioare întrucât utilizează o unitate de analiză diferită de cea statală, referindu-se la sistemele mondiale ca unităţi de bază ale analizei (Wallerstein, 1980, 1989, 2004). Astfel, nu putem vorbi despre un singur sistem internaţional modern constituit în urma Războiului de 30 de Ani (1618-1648) prin tratatele de pace din Westfalia, ci de o succesiune de sisteme mondiale (Buzan, Little, 2010), care sunt diferenţiate în mod fundamental de diviziunea muncii pe baza relaţiilor de producţie din economia mondială. Potrivit lui Wallerstein, economia mondială este alcătuită din trei regiuni separate, între care există însă relaţii structurale de interdependenţă, dominaţie şi exploatare (imperialism), fiind bazate pe o ierarhie strictă de putere: a) centrul economiei mondiale – alcătuit din cele mai puternice state, între care se distinge şi hegemonul; b) semi-periferia – care cuprinde deopotrivă marile puteri în declin şi marile puteri în ascensiune şi care are un rol de tampon între centru şi ultima regiune a economiei mondiale; c) periferia – care cuprinde statele cele mai puţin dezvoltate din economia mondială, aflate în relaţie de dependenţă faţă de centru (Wallerstein, 2004).

În mod normal, forţele producţiei şi ale pieţei economiei mondiale în sistemul mondial tind să conducă spre reproducerea statutului statelor din periferia sistemului internaţional (Chase-Dunn, 1995), iar acest lucru menţine sistemul stabil (Skocpol, 1977), alături de existenţa, temporară, a unui hegemon. Hegemonia este tranzitorie tocmai datorită diviziunii muncii şi forţelor de producţie, dar şi datorită difuziunii tehnologiei în sistemul mondial (Wallerstein, 1989). Prin urmare, economia mondială cunoaşte perioade ciclice de tranziţie determinate de forţele de producţie la nivel sistemic.

Aceste perioade de tranziţie au la bază contradicţii interne majore apărute în sistem, pe care acesta nu le mai poate soluţiona. Astfel ia naştere o criză sistemică a cărei soluţie generează cel puţin două alternative strategice între care trebuie să aleagă actorii din sistem (de exemplu, feudalism versus capitalism; economie de piaţă versus economie centralizată; neoliberalism versus liberalism social etc.) şi care va sta la baza constituirii unui nou sistem (Wallerstein, 2004, p. 76). Perioadele de tranziţie în sistemele mondiale tind să fie marcate de tensiuni, crize, haos şi de obicei se întind pe o perioadă lungă de timp (ibidem, p. 77), perioadă în care rezultatul tranziţiei este neclar. Astfel, în perioadele de tranziţie, forţele de producţie determină o mobilitate sporită a unora dintre actorii internaţionali, determinând pe de o parte migraţia lor dintr-o categorie în alta, iar pe de altă parte conducând chiar la schimbarea acelor relaţii de producţie definitorii pentru un sistem. Din acest punct de vedere, schimbările paradigmatice sunt clar mai importante decât cele strict structurale.

În lumina crizei financiar-economice pe care o traversează întreg sistemul mondial modern, această abordare capătă importanţă şi relevanţă pentru economia mondială din prezent. Pentru unii autori, precum Paul Krugman sau Joseph Stiglitz, actuala criză financiar-economică a zguduit din temelii şi este foarte probabil să fi dinamitat rădăcinile doctrinei economice neoliberale în sistemul mondial. Revenirea economiei de criză şi recesiune în zonele cu cea mai mare concentraţie a puterii economice din sistem indică faptul că modelul fie nu mai este viabil, fie a fost marcat de erori esenţiale (de exemplu, permiterea datoriilor publice şi a deficitelor bugetare nesustenabile) (Krugman, 2009). Totodată, dependenţa de cale, impactul recesiunii în zonele de periferie ale sistemului au condus deja la ample mişcări sociale şi schimbări de regimuri politice în asemenea state, iar Primăvara Arabă este un exemplu excelent în acest sens. În plus, sporirea prezenţei economice şi a apetenţei investiţionale a Republicii Populare Chineze în Occident – dar şi în Asia, Africa şi America Latină – lasă cel puţin loc pentru suspiciuni referitoare nu numai la deplasarea locului de maximă concentrare a puterii economice din sistem dinspre regiunea nord-atlantică spre cea est-asiatică, dar şi la modelul economic chinezesc ca alternativă la modelul neoliberal occidental.

Tipologii ale schimbării în sistemul internaţional

Genul de schimbări identificate de Goldstein diferenţiază schimbarea în sistemul internaţional în mai multe categorii fundamentale în jurul unor criterii călăuzitoare. Principiul duratei conduce la identificarea schimbării prin intermediul ciclurilor lungi, care se întind pe parcursul a aproximativ 500 de ani, şi al ciclurilor scurte, care se desfăşoară adesea pe parcursul unui secol. În speţă, ciclurile hegemonice sunt considerate de Goldstein a fi adesea cicluri scurte, în timp ce acelea sistemice sunt considerate cicluri lungi; pe de altă parte, ciclurile hegemonice de aproximativ un secol sunt considerate de Modelski a fi cicluri lungi. De exemplu, schimbarea sistemică prin care teoriile critice consideră că trece în prezent sistemul internaţional în tranziţia de la lumea modernă la cea postmodernă reprezintă încheierea unui ciclu sistemic lung de aproximativ jumătate de mileniu, identificat cu ciclul de viaţă al sistemului internaţional modern²⁷. De asemenea, tranziţia sistemică dintre Statele Unite şi posibil o mare putere nonoccidentalizată precum China este interpretată ca un semnal al încheierii ciclului lung european şi al deschiderii unei nou ciclu asiatic al relaţiilor internaţionale.

Un alt criteriu de diferenţiere a schimbărilor din sistemul internaţional este cel al nivelului de analiză la care se produce schimbarea – şi magnitudinea impactului său la nivel sistemic. Distingem astfel trei categorii de schimbare: a) schimbarea de sisteme – schimbarea care se produce pe fundalul modificării tipului de actori ce alcătuiesc sistemul internaţional; b) schimbarea sistemică – schimbarea guvernării sistemului internaţional, prin modificarea structurii acestuia (tranziţia hegemonică) şi a regulilor care guvernează comportamentul actorilor; c) schimbarea interacţională – respectiv schimbările care intervin în modul de interrelaţionare a actorilor internaţionali (Gilpin, 1981, p. 40). Un exemplu de schimbare de sisteme îl reprezintă momentul 1648, când în urma tratatelor de pace din Westfalia se stabileşte că principalul actor internaţional este statul-naţiune înzestrat cu suveranitate absolută, un drept egal recunoscut tuturor acestor actori internaţionali. Sistemul se transformă astfel sub impactul reducerii numărului de tipuri de actori internaţionali din sistem (imperii, regate, cnezate, voievodate, principate, sultanate, Califatul arab, puterea papală etc.), care comportă inclusiv noi instituţii ale sistemului (de exemplu, balanţa de putere), noi reguli de comportament (de exemplu, principiul noninterferenţei în afacerile interne ale altui stat, principiul cuius regio, eius religio etc.) şi metode de interrelaţionare între aceşti actori internaţionali. Un exemplu de schimbare sistemică îl reprezintă tranziţia de putere dintre Marea Britanie şi Statele Unite în urma celui de-al Doilea Război Mondial. În ultimul rând, un exemplu al schimbării interacţionale îl reprezintă introducerea unor prevederi în dreptul internaţional public care ţin de transformarea războiului de agresiune într-un instrument inacceptabil de comportament internaţional (Pactul Briant-Kellog, 1928, ale cărui prevederi sunt ulterior preluate şi în Carta ONU), prevederile Convenţiilor de la Geneva (1864, 1906, 1929) privind între altele tratamentul prizonierilor de război şi statutul noncombatanţilor în războaie (de apărare) sau regulile specifice balanţei de putere instituţionalizate în perioada Concertului de la Viena (1815-1914) etc.

Un alt criteriu de măsurare a schimbării în sistem este acela al impactului acesteia: pe de o parte, vorbim despre o schimbare incrementală, care se petrece în mod constant în sistem – însuşi ritmul diferit de creştere şi descreştere a puterii actorilor internaţionali reprezintă o formă de schimbare incrementală; şi de schimbarea revoluţionară – asociată revizionismului –, care are un efect moderat sau absolut (Schweller, 1998) asupra ordinii mondiale şi ierarhiei de putere din sistem (Gilpin, 1981).

Nu în ultimul rând, schimbarea poate depinde şi de tipul actorilor care iau parte la ea²⁸. Astfel, adesea comportamentul strategic al marilor puteri depinde inclusiv de caracteristicile geopolitice ale acesteia. Marile puteri maritime tind să fie mai degrabă liberale, ceea ce creşte şansele unei tranziţii paşnice de putere în sistem, spre deosebire de tranziţia dintre două sau mai multe mari puteri continentale care tind să fie mai degrabă regimuri totalitare şi coercitiv-opresive (Thompson, Hugill, 2009).

Tranziţia sistemică de putere la începutul secolului XXI

Sistemul internaţional trece prin profunde modificări la începutul secolului XXI, modificări care se manifestă pe diferite planuri, cuprinzând elemente ale întregului spectru de teorii ale tranziţiei sistemice de putere discutate anterior.

Tranziţia de la unipolaritate la multipolaritate

După colapsul Uniunii Sovietice în 1991 şi destrămarea blocului comunist în perioada 1989-1991, sistemul internaţional a intrat într-o perioadă de tranziţie de putere, devenind un sistem unipolar (Ikenberry et al., 2011). Însă, pe fondul războaielor din Irak (2003-2011) şi Afganistan (2001-prezent), precum şi al crizei financiar-economice de la sfârşitul anilor 2000, declinul relativ al puterii americane se accentuează (Calleo, 2010; Zakaria, 2008; Mastanduno, 2009; Jervis, 2009; Layne, 2012); în acelaşi timp, se conturează ascensiunea rapidă a unui număr important de mari puteri noneuropene, precum China, India, Brazilia, Africa de Sud, Indonezia etc., şi resurgenţa Rusiei (Kaplan, 2010; Friedman, Mandelbaum, 2011; Freidberg, 2011; Kissinger, 2011). În aceste condiţii, sistemul internaţional a intrat în tranziţie, tinzând spre o structură multipolară²⁹. Predispoziţia structurală a sistemului poate determina cel puţin două metode de epuizare a procesului de tranziţie sistemică de putere. Pe de o parte, retragerea sistemică a Statelor Unite ar asigura o tranziţie care să nu supună Washingtonul unor riscuri şi ameninţări de securitate, dar şi unor costuri strategice foarte mari (Ikenberry, 2011; Walt, 2011). Pe de altă parte, structura sistemului internaţional prezintă unele semne ale unei tranziţii violente – marcată de tendinţe de comportament strategic asemănătoare perioadei anilor 1920-1940 –, în care ameninţarea războiului hegemonic este reală (Layne, 2012; Schweller, Pu, 2011).

Tranziţie hegemonică Statele Unite – China sau retragere sistemică a Statelor Unite?

Cu toate acestea, politica internaţională nu depinde numai de premisele structurale ale sistemului internaţional. Componenta comportamentală, interacţională a sistemului internaţional continuă să rămână fundamentală. Dacă actuala tranziţie sistemică de putere va fi una paşnică sau una violentă depinde însă în mare măsură de politicile externe ale marilor puteri implicate. Astfel, principalii actori la nivel bilateral – diada conflictuală principală la nivel sistemic – sunt Statele Unite şi China. Pe de o parte, Washingtonul se află în faţa unui declin semnificativ de putere. Pentru prima dată, datoria publică a Statelor Unite a depăşit plafonul de 100% din PIB, iar economia americană înregistrează deficite anuale de peste un miliard de dolari – deficite care se estimează că vor continua cel puţin în următorul deceniu (Krugman, 2009; Stiglitz, 2010; Mandelbaum, 2010; Friedman, Mandelbaum, 2011; Freidberg, 2011; Layne, 2012). Totodată, percepţiile asupra capacităţii economiei americane de a-şi reveni pe termen scurt şi de a plăti datoria au o tendinţă negativă – marcată de retrogradarea economiei americane de către agenţia internaţională de rating economic Standard and Poor’s de la nivelul de triplu A+, la triplu A pentru prima dată de la înfiinţarea sistemului de rating economic global. Nu în ultimul rând, Statele Unite se confruntă cu uriaşe presiuni din partea sistemului de asigurări sociale şi de sănătate, ale căror costuri vor tinde să crească exponenţial pe măsură ce generaţiile de după al Doilea Război Mondial încep să se pensioneze (Stiglitz, 2010; Mandelbaum, 2010). Statele Unite sunt în mod evident într-o situaţie de supraextindere imperială, determinată de căutarea asigurării hegemoniei globale (Layne, 2011), care le grăbeşte declinul (pentru o perspectivă distinctă, vezi Brooks, Wohlforth, 2009). Necesitatea austerităţii bugetare americane în viitorul deceniu va determina o alegere clară între menţinerea prezenţei strategice a Statelor Unite la nivel global – riscând un declin rapid de putere – şi retragerea sistemică rapidă, riscând pierderea controlului asupra unor regiuni de interes strategic, a accesului la resurse de interes strategic şi destabilizarea relaţiilor strategice la nivel subregional (Friedberg, 2011; Mandelbaum, Friedman, 2011; Friedman, 2011; Layne, 2012). Dilema Statelor Unite este de a alege între a adopta o strategie de balansare de peste mări (Layne, 2012), de retragere sistemică completă, de reorientare a interesului strategic către alte regiuni ale globului (Clinton, 2012), sau menţinerea unei politici riscante de angajare strategică la nivelurile actuale (Brooks, Wohlforth, 2009).

Pe de altă parte, China este economia cu cea mai mare rată de creştere din lume – între 9 şi 11% anual –, numeroase studii de specialitate prezentând-o ca devenind prima economie a lumii la mijlocul deceniului actual (Goldman Sachs, 2011). Totodată, China este piaţa cu cel mai mare consum de resurse energetice, cu cea mai mare bază de construcţie de automobile, cu cele mai mari rezerve financiare din lume şi cu un surplus bugetar anual de minim 5% din PIB. În 2010, China era statul ce primea cele mai mari investiţii străine şi în acelaşi timp ocupa locul patru în lume în ceea ce priveşte investiţiile la nivel mondial (2010 Statistical Bulletin of China’s Outward Foreign Direct Investment, 2011; UN World Investment Directory, 2010). Puterea militară a Chinei sporeşte rapid ca urmare a unui program de înarmare intensivă, susţinut de creşteri anuale de peste 15% ale bugetului de apărare³⁰. Deşi într-o asemenea situaţie teoria tranziţiei de putere prezice un revizionism sistemic al Republicii Populare Chineze, se observă o tendinţă aparent paradoxală a politicii externe chineze: consolidarea socializării Chinei în cadrul ordinii mondiale existente – inclusiv o ofensivă a şarmului pentru a convinge celelalte state de intenţiile sale de ascensiune paşnică la statutul de mare putere –, combinată cu un revizionism regional moderat şi incipient în Asia de Est, dar cu o tendinţă ascendentă (Kaplan, 2010; Freidberg, 2011; Kissinger, 2011; Layne, 2012), sau cu o tendinţă de opoziţie punctuală a Chinei faţă de iniţiativele strategice ale Statelor Unite (de exemplu, vetoul împotriva rezoluţiei ONU susţinute de SUA cu privire la situaţia din Siria din 2011-2012). Cu toate acestea, suntem încă în fazele incipiente ale procesului de tranziţie sistemică, pe care actualele politici externe şi de securitate ale celor doi poli de putere nu par să le precipite. Deşi Statele Unite cochetează cu o strategie mai evidentă de îngrădire a Chinei, Casa Albă nu dă semne că ar dori să tensioneze relaţiile cu Beijingul, fiind mai probabilă menţinerea actualei politici de angajare şi competiţie limitată în perioada imediat următoare (Friedberg, 2011).

Bibliografie selectivă

Brooks, Stephen G., Wohlforth, William C. (2008), World Out of Balance: International Relations and the Challenge of American Primacy, Princeton University Press, Princeton.

Buzan, Barry, Little, Richard (2010), Sistemele internaţionale în istoria mondială, Polirom, Iaşi.

Calleo, David P. (2009), Follies of Power: America’s Unipolar Fantasy, Cambridge University Press, Cambridge.

Chase-Dunn, Christopher (1981), „Interstate system and capitalist world-economy: one logic or two?”, International Studies Quarterly, vol. 25, nr. 1, pp. 19-42.

Chase-Dunn, Christopher, Grimes, Peter (1995), „World-Systems Analysis”, Annual Review of Sociology, vol. 21, pp. 387-417.

Chase-Dunn, Christopher, Taylor, Peter, Arrighi, Giovanni, Cox, Robert, Overbeek, Henk, Gills, Barry, Frank, Andre Gunder, Modelski, George, Wilkinson, David (1994), „Hegemony and Social Change”, Mershon International Studies Review, vol. 38, nr. 2, pp. 361-376.

Clinton, Hillary (noiembrie 2011), „America’s Pacific Century”, Foreign Policy, disponibil online la http://www.foreignpolicy.com/articles/2011/10/11/americas_pacific_century?page=full.

Denemark, Robert A., Friedman, Jonathan, Gillis, Barry K., Modelski, George (eds.) (2000), World System History: The Social Science of Long-term Change, Routledge, Londra.

DiCicco, Jonathan M., Levy, Jack S. (1999), „Power Shifts and Problem Shifts: The Evolution of the Power Transition Research Program”, Journal of Conflict Resolution, vol. 43, nr. 6, pp. 679-680.

Friedman, George (2011), The Next Decade: Where We’ve Been… and Where We’re Going, Doubleday, New York.

Friedman, Thomas L., Mandelbaum, Michael (2011), That Used to be Us: How America Fell Behind in the World It Invented and How We Can Come Back, Farrar, Straus and Giroux, New York.

Friedberg, Aaron L. (2011), A Contest for Supremacy: China, America, and the Struggle for Mastery in Asia, W.W. Norton & Company, New York.

Gilpin, Robert (1981), War and Change in World Politics, Cambridge University Press, Cambridge.

Gilpin, Robert (1987), The Political Economy of International Relations, Princeton University Press, Princeton.

Gilpin, Robert (1988), „The Theory of Hegemonic War”, The Journal of Interdisciplinary History, vol. 18, nr. 4, pp. 591-613.

Goldstein, Joshua S. (1985), „Kondratieff Waves as War Cycles”, International Studies Quarterly, vol. 29, nr. 4, pp. 411-444.

Goldstein, Joshua S. (1988), Long Cycles: Prosperity and War in the Modern Age, Yale University Press, New Haven.

Ikenberry, John G. (2001), After Victory: Institutions, Strategic Restraint, and the Rebuilding of Order after Major Wars, Princeton University Press, Princeton.

Ikenberry, John G. (2011), Liberal Leviathan: The Origins, Crisis, and Transformation of the American World Order, Princeton University Press, Princeton.

Ikenberry, John G., Mastanduno, Michael, Wohlforth, William C. (eds.) (2011), International Relations Theory and the Consequences of Unipolarity, Cambridge Univesity Press, Cambridge.

Jervis, Robert (1997), System Effects: Complexity in Political and Social Life, Princeton University Press, Princeton.

Kaplan, Robert D. (2010), Monsoon: The Indian Ocean and The Future of American Power, Random House, New York.

Kennedy, Paul (2011), Ascensiunea şi decăderea marilor puteri. Transformări economice şi conflicte militare din 1500 până în 2000, Polirom, Iaşi.

Keohane, Robert O. (1984), After Hegemony, Princeton University Press, Princeton.

Kissinger, Henry (2011), On China, Penguin Books, New York.

Krugman, Paul (2009), The Return of Depression Economics and the Crisis of 2008, W.W. Norton, New York.

Kupchan, Charles A. (2010), How Enemies Become Friends: The Sources of Stable Peace, Princeton University Press, Princeton.

Kupchan, Charles A. (ed.) (2001), Power in Transition: The Peaceful Change of International Order, United Nations University Press, New York.

Layne, Cristopher (2011), Pacea iluziilor. Marea strategie americană din 1940 până în prezent, Polirom, Iaşi.

Layne, Christopher (17 martie 2012), „The (Almost) Triumph of Offshore Balancing”, The National Interests, disponibil online la http://nationalinterest.org/commentary/almost-triumph-offshore-balancing-6405.

Lemke, Douglas (1997), „The Continuation of History: Power Transition Theory and the End of the Cold War”, Journal of Peace Research, vol. 34, nr. 1, pp. 23-36.

Levy, Jack S. (1985), „Theories of General War,” World Politics, vol. 37, nr. 3, pp. 344-374.

Levy, Jack S. (2004), War in the Modern Great Power System, 1495-1975, University Press of Kentucky, Lexington.

Levy, Jack S., Thompson, William R. (2010), Causes of War, Blackwell Publishing, Oxford.

MacDonald, Paul K., Parent, Joseph M. (2011), „Graceful Decline? The Surprising Success of Great Power Retrenchment”, International Security, vol. 35, nr. 4, pp. 7-10.

Maier, Charles S. (2006), Among Empires: American Ascendancy and its Predecessors, Harvard University Press, Cambridge.

Mandelbaum, Michael (2010), The Frugal Superpower. America’s Global Leadership in a Cash-Strapped Era, Public Affairs, New York.

Mearsheimer, John J. (2003), Tragedia politicii de forţă. Realismul ofensiv şi lupta pentru putere, Antet, Bucureşti.

Midlarsky, Manus I. (1986), „A Hierarchical Equilibrium Theory of Systemic War”, International Studies Quarterly, vol. 30, nr. 1, pp. 77-105.

Modelski, George (1972), Principles of World Politics, Free Press, New York.

Modelski, George (1978), „The Long Cycle of Global Politics and the Nation-State”, Comparative Studies in Society and History, vol. 20, nr. 2, pp. 214-235.

Modelski, George (1987a), Exploring Long Cycles, Lynne Rienner Publishers, Boulder.

Modelski, George (1987b), Long Cycles in World Politics, Macmillan, Londra.

Modelski, George (1990), „Is World Politics Evolutionary Learning?”, International Organization, vol. 44, nr. 1, pp. 1-24.

Modelski, George (1996), „Evolutionary Paradigm for Global Politics”, International Studies Quarterly, vol. 40, nr. 3, pp. 321-342.

Modelski, George, Devezas, Tessaleno, Thompson, William R. (2008), Globalization as Evolutionary Process: Modeling Global Change, Routledge, Londra.

Modelski, George, Thompson, William R. (1999), „The Long and the Short of Global Politics in the Twenty-First Century: An Evolutionary Approach”, International Studies Review, vol. 1, nr. 2, pp. 109-140.

Organski, A.F.K. (1958), World Politics, Alfred A. Knopf, New York.

Organski, A.F.K., Kugler, Jacek (1980), The War Ledger, University of Chicago Press, Chicago.

Rasler, Karen A., Thompson, William R. (1994), The Great Powers and Global Struggle, 1490-1990, The University Press of Kentucky, Lexington.

Ripsman, Norrin M. (2005), „Two Stages of Transition from a Region of War to a Region of Peace: Realist Transition and Liberal Endurance”, International Studies Quarterly, vol. 49, nr. 4, pp. 669-693.

Ripsman, Norrin, Paul, T.V. (2010), Globalization and the National Security State, Oxford University Press, Oxford.

Schweller, Randall L. (1998), Deadly Imbalances: Tripolarity and Hitler’s Strategy of World Conquest, Columbia University Press, New York.

Schweller, Randall L. (2006), Unanswered Threats: Political Constraints on the Balance of Power, Princeton University Press, Princeton.

Schweller, Randall, Pu, Xiaoyu (2011), „After Unipolarity: China’s Visions of International Order in an Era of U.S. Decline”, International Security, vol. 36, nr. 1, pp. 41-72.

Stiglitz, Joseph E. (2010), Freefall: America, Free Markets and the Sinking of the World Economy, W.W. Norton, New York.

Thompson, William R. (1983), „Uneven Economic Growth, Systemic Challenges, and Global Wars”, International Studies Quarterly, vol. 27, nr. 3, pp. 341-355.

Thompson, William R. (1992), „Dehio, Long Cycles, and the Geohistorical Context of Structural Transition”, World Politics, vol. 45, nr. 1, pp. 127-152.

Thompson, William R. (1992), „Systemic Leadership and Growth Waves in the Long Run”, International Studies Quarterly, vol. 36, nr. 1, pp. 25-48.

Thompson, William R. (2009), Systemic Transitions: Past, Present and Future, Palgrave Macmillan, Londra.

van Evera, Stephen (1997), Causes of War: Power and the Roots of Conflict, Cornell University Press, Ithaca.

Wallerstein, Immanuel (1974-1989), The Modern World-System I-IV, University of California Press, Berkely.

Wallerstein, Immanuel (1984), The Politics of the World-Economy: The States, the Movements and the Civilizations, Cambridge University Press, Cambridge.

Waltz, Kenneth N. (2006), Teoria politicii internaţionale, Polirom, Iaşi.

Wright, Martin (1998), Politica de putere, Arc, Bucureşti.

1. Nu toate abordările din domeniul relaţiilor internaţionale consideră Statele Unite ca fiind hegemon în sistemul internaţional după 1945. Statutul de cel mai puternic stat din sistem nu înseamnă neapărat şi statutul de hegemon. De pildă, Kenneth Waltz consideră perioada 1945-1991 drept o perioadă marcată de bipolaritate sistemică – o perioadă de remarcabilă stabilitate structurală la nivel sistemic tocmai prin distribuţia relativ echilibrată a puterii în sistem. De asemenea, şcoala cantitativistă consideră hegemonii ca fiind acele state care controlează în mod efectiv cel puţin jumătate din resursele de putere din sistem la un moment dat, situaţie în care Statele Unite nu s-au regăsit în ultimele şase decenii.

2. Adesea, analizele cercetătorilor din domeniul economic sau cel al relaţiilor internaţionale tind să se concentreze asupra impactului evoluţiilor în domeniul puterii economice a statelor, care capătă o importanţă aparte într-o lume globalizată, deşi alte atribute ale puterii naţionale, inclusiv tradiţionalul aspect militar, sunt puternic influenţate de o lume globalizată în care revoluţia informaţională şi comerţul liber permit accesul unor puteri minore la arme de distrugere în masă cu tehnologie foarte sofisticată, care în mod tradiţional erau apanajul marilor puteri (Paul, Ripsman, 2011).

3. Conform lui H. Morgenthau, atributele puterii naţionale sunt: teritoriul, populaţia, baza economică, industrială (şi tehnologică), armata, caracterul şi moralul naţional şi, nu în ultimul rând, calitatea conducerii politice şi militare (Morgenthau, 2007).

4. Potrivit lui Organski, există patru tipuri de puteri în sistemul internaţional: 1) puterile dominante – cel mai puternic stat din ordinea mondială; 2) marile puteri – state care nu egalează puterea statului dominant, dar au potenţialul acesta în viitor; 3) puterile mijlocii şi 4) puterile minore (Organski, 1958).

5. În timpul Primului Război Mondial apare o nouă putere nesatisfăcută în sistem, dar ea nu se manifestă ca atare decât în timpul Războiului Rece – fiind aliata puterilor de statu-quo în perioada celui de-al Doilea Război Mondial –, şi anume Uniunea Sovietică.

6. Ca orice teorie de sorginte economică, teoria lui Gilpin – ca şi cea a lui Goldstein, spre exemplu – este bazată pe o înţelegere a evoluţiei sistemului internaţional într-un pattern ciclic asemănător celui descris în economie de ciclurile Kondratieff. Asemenea teoriei lui Gilpin, ciclurile Kondratieff nu sunt unidirecţionale, dar ele cuprind, de obicei, numai patru etape esenţiale: ascensiunea, colapsul, stagnarea şi recesiunea (Kondratieff, 1925; Goldstein, 1988).

7. Efectul paradoxal este denumit de Paul Kennedy „supraextindere imperială”, un concept de inspiraţie utilitaristă, care apare atunci când costurile menţinerii, apărării şi/sau exploatării unor posesiuni (în speţă, cele continentale) depăşesc beneficiile obţinute de respectivul actor internaţional de pe urma acestora. Vulnerabilitatea actorilor aflaţi în situaţia de supraextindere imperială este foarte mare întrucât aceasta determină declinul – mai rapid sau mai lent – al puterii lor, putând conduce inclusiv la un declin de tip morbid (Kennedy, 2011; Calleo, 2009).

8. Am în vedere în acest sens câştigurile relative de putere (cele care sunt prezentate ca parte a jocului cu sumă nulă de putere), şi nu câştigurile absolute (cele utilizate în jocurile cu sumă pozitivă, prezente mai ales în abordările hegemoniei bazate pe abordarea bunurilor publice – de exemplu, Ikenberry, 2001; Wolforth, 2011; Jervis, 2011).

9. Ordinea internaţională reprezintă „acele modele sau dispoziţii ale activităţii umane care susţin obiectivele elementare sau primare ale vieţii sociale în interiorul speciei umane în întregime. Ordinea internaţională este ordinea între state” (Bull, 1977, p. 19). Cu alte cuvinte, ordinea internaţională este alcătuită din ansamblul regulilor, principiilor, normelor, cutumelor, instituţiilor şi organizaţiilor internaţionale care guvernează comportamentul statal în sistemul internaţional anarhic la un moment dat, toate acestea reflectând interesele, ierarhia de putere şi maximizarea câştigurilor relative ale actorului sau actorilor care o construiesc.

10. Hegemonia este cel mai adesea considerată ca fiind o stare exercitată la un moment dat de cel mai puternic stat din sistemul internaţional – aşa cum se afirmă adesea că este cazul Statelor Unite după cel de-al Doilea Război Mondial –, însă ea poate fi exercitată şi în mod colectiv, în cadrul unei formule de guvernare sistemice de tipul condominiumului sau al concertului de putere; un exemplu al acestui mod colectiv de exercitare a hegemoniei poate fi Concertul Europei instituit după Războaiele Napoleoniene şi ale Franţei Revoluţionare, în 1815, în Europa.

11. În mod paradoxal, în prima parte a anilor 1930, Germania este cel mai puternic stat european. Kennedy susţine că din anumite puncte de vedere, lansarea operaţiilor militare ar fi fost mai logică în această perioadă. La sfârşitul anilor 1930 puterea germană deja intra într-o perioadă de stagnare (Kennedy, 2011). Însă deciziile statelor nu sunt adoptate pe baze exclusiv obiective; percepţiile acestora cu privire la evoluţia puterii lor – şi a rivalilor strategici – este, de asemenea, un factor esenţial.

12. O perspectivă alternativă susţine că şi puterea hegemon este tentată să lanseze un război preventiv asupra rivalului strategic în ascensiune, de această dată cu mult înainte de a se instala un echiibru relativ de putere între acestea întocmai pentru a putea maximiza avantajul său de putere şi a opri tendinţa de ascensiune a rivalului strategic. Pe măsură ce rivalitatea se dezvoltă, ea parcurge două etape fundamentale: etapa ferestrei de vulnerabilitate – specifică rivalilor strategici în fazele incipiente ale ascensiunii lor la statutul de mare putere – şi respectiv etapa ferestrei de oportunitate – care poate apărea ca urmare a instalării echilibrului relativ de putere între hegemon şi rivalul strategic sau ca urmare a accentuării declinului relativ de putere al hegemonului (van Evera, 1997).

13. Aceasta depinde însă de capacitatea sistemului de a se adapta constant schimbărilor incrementale care au loc în distribuţia de putere între actorii internaţionali. Întrucât puterea actorilor este într-o continuă transformare, rezultă că dezechilibre de magnitudini diferite se produc în mod uzual în sistem, însă numai cele minore fac obiectul adaptării continue a sistemului, în timp ce acelea de magnitudine mai mare în general stau la baza unor schimbări politice majore ale sistemului (Gilpin, 1981, p. 11).

14. Potrivit lui Gilpin, dezechilibrul reprezintă acea situaţie în sistem în care dezvoltările economice, politice şi tehnologice au sporit considerabil beneficiile potenţiale sau au redus costurile potenţiale suficient pentru ca unul sau mai multe state să încerce să schimbe sistemul internaţional.

15. Revizionismul este adesea considerat una dintre principalele cauze ale schimbării în sistemul internaţional, având însă o conotaţie negativă căpătată mai ales în analizele modelului realismului balanţei de putere, pentru care iniţiativele de răsturnare a unui echilibru de putere pot conduce la război. Pentru o mai bună înţelegere a conceptului şi a relaţiei acestuia cu teoria tranziţiei sistemice, o perspectivă bună o oferă dezbaterea dintre realismul ofensiv şi cel defensiv (Levy, Thompson, 2010; Schweller, 1998, 2006).

16. Tranziţia de putere care are la bază războiul este adesea considerată a fi norma în sistemul internaţional anarhic, în timp ce unele exemple de tranziţii paşnice – ca, de pildă, cel mai cunoscut în acest sens, cel al Marii Britanii şi Statelor Unite după cel de-Al Doilea Război Mondial – sunt considerate excepţii. Din ce în ce mai mulţi cercetători ai domeniului relaţiilor internaţionale sunt preocupaţi de natura inerent violentă sau potenţial paşnică a tranziţiei sistemice în secolul XX (MacDonald, Parent, 2011).

17. Definiţia lui Gilpin este din multe puncte de vedere apropiată de cea enunţată de Midlarsky (Midlarsky, 1984) pentru războiul sistemic (care este un fenomen îndelungat, profund perturbator, cauzat de probleme serioase şi fundamentale ale sistemului relaţiilor internaţionale), însă este totodată mult mai structuralistă. De asemenea, definiţia lui Gilpin este foarte apropiată de definiţia războiului general a lui Levy, care reprezintă războiul „în care victoria decisivă a cel puţin uneia dintre părţi este deopotrivă o posibilitate rezonabilă şi probabil va avea drept rezultat dominaţia sau leadershipul unui singur stat asupra sistemului, ori cel puţin răsturnarea unei hegemonii existente” (Levy, 1985, p. 371).

18. Termenul de „multipolaritate” are pentru Modelski un înţeles aparte; astfel, după cum vom vedea, unele dintre ciclurile hegemonice identificate de Modelski reprezintă perioade de multipolaritate ale sistemului internaţional, cum este cazul primelor patru cicluri hegemonice. Conceptul de multipolaritate şi cel de hegemonie nu se exclud reciproc, pentru că hegemonia nu înseamnă unipolaritate, ci mai exact hegemonul este balansatorul, cel mare guvernează sistemul internaţional multipolar, fiind cea mai puternică dintre marile puteri. Dezechilibrul apare atunci când cel care guvernează intră în declin şi anarhia în sistemul internaţional tinde să faciliteze conflictul între polii de putere (Modelski, 1978).

19. Această abordare a războiului hegemonic este una realist-hegemonică, care are la bază premisa că echilibrul de putere între rivalii strategici, cu cât este mai strâns (mai precis, cu cât diferenţa de putere dintre aceştia este mai mică), cu atât va genera un război hegemonic cu o probabilitate mai mare (iminenţă chiar, am putea spune) şi cu o intensitate pe măsură.

20. Acest ciclu hegemonic se află momentan în primele etape ale tranziţiei sistemice, care, deşi este foarte clară, nu permite să se estimeze când sau dacă va izbucni un război hegemonic între cele două mari puteri rivale, şi cu atât mai puţin care va fi rezultatul acestuia. Spre deosebire de celelalte tranziţii sistemice însă, cea actuală pare să fie accelerată de criza economică internaţională (2008-prezent), care afectează profund Statele Unite în condiţiile în care China îşi continuă ritmul susţinut de creştere economică din ultimele trei decenii.

21. O teorie asemănătoare, bazată pe o periodizare ciclică a războaielor globale de această dată, îi aparţine lui Arthur Toynbee (1978), care susţine că ciclurile lungi de război tind să se succeadă la intervale de aproximativ 150 de ani sub impactul unei evoluţii ciclice a factorului economico-tehnologic şi a interacţiunilor politice dintre actorii internaţionali.

22. Sistemul internaţional modern se referă la sistemul internaţional format în urma păcii din Westfalia, care introduce o serie de principii noi ale noului construct sistemic (pentru mai multe detalii, vezi capitolele introductive despre evoluţia sistemului internaţional modern din Miroiu, Ungureanu, 2006).

23. Este adesea considerată a fi determinat transformări profunde ale sistemului internaţional care au marcat relaţiile dintre actori într-o manieră esenţială – de la comerţul de masă la industrializare, la războiul total şi, nu în ultimul rând, la niveluri ridicate de poluare şi exploatare a resurselor naturale –, conducând la intensificarea luptei pentru putere şi la creşterea importanţei cuceririlor teritoriale. Teoriile critice, îndeosebi cele din spaţiul ecologismului şi ambientalismului, dar şi din cel al de-/poststructuralismului denunţă adesea aceste principii pe care le consideră ca fiind depăşite în lumea postmodernă a secolului XXI (Burchill, Linklater, 2005; Linklater, 2007).

24. Aceasta din urmă este adesea identificată drept un prim apanaj al lumii globalizate, în continuă schimbare, şi al lumii postmoderne.

25. Armele nucleare strategice sunt acele arme nucleare care sunt utilizate pentru a ameninţa ţinte de importanţă strategică. În genere, acestea sunt reprezentante de vectori de transport la ţintă pe distanţe intercontinentale: bombardierele strategice, submarinele nucleare înarmate nuclear cu rachete balistice sau rachetele balistice cu rază lungă de acţiune (3.500-5.000 km) ori intercontinentale (peste 5.000-5.500 km). Rachetele balistice pot fi lansate de pe platforme terestre, fixe sau mobile, ori maritime (Sea-Launched Ballistic Missile, SLBM).

26. Neomarxistă, mai exact, spre deosebire de celelalte abordări studiate aici, care, deşi conţin şi aspecte de stânga, ţin mai degrabă de abordările conservatoare sau liberale.

27. Foarte adesea, schimbările inerente globalizării, intensificării relaţiilor dintre actorii internaţionali, comprimarea spaţiului şi a timpului în relaţiile internaţionale, condiţionalităţile asupra conceptului de suveranitate, impactul dreptului public internaţional etc. determină tranziţia către o lume postwestfaliană.

28. Acest tip de schimbare face referire la tranziţia de putere dintre marile puteri continentale şi cele maritime şi este adesea asociată abordărilor din domeniul geopoliticii care discern inclusiv trăsături strategice şi de comportament internaţional distincte între cele două tipuri de mari puteri (Wright, 1978).

29. Desigur, ar fi hazardat să ne pronunţăm cu certitudine cu privire la rezultatele procesului de tranziţie sistemică de putere în plină desfăşurare, motiv pentru care subliniem numai tendinţele aşa cum se pot discerne la acest moment.

30. O excepţie o constituie anul 2012, când bugetul de apărare al Chinei a crescut cu numai 8%, fiind însă echilibrat de o creştere de aproximativ 20% a bugetului pentru securitate internă. Pentru mai multe detalii, vezi Annual Report to Congress: Military and Security Developments Involving the People’s Republic of China 2011, disponibil online la http://www.defense.gov/pubs/pdfs/2011_cmpr_final.pdf. Pentru perioada 1990-2010, o sursă foarte bună de informaţii cu privire la bugetul militar al Chinei este Military Balance, editată de International Institute for Strategic and Security Studies de la Londra.