© 2017 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6854-0

ISBN PDF: 978-973-46-6855-7

ISBN print: 978-973-46-6773-3

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © nuvolanevicata/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

LIVIU IOAN STOICIU (n. 1950) este poet, prozator, autor dramatic, eseist şi publicist. A debutat editorial cu volumul de versuri La fanion (1980, Premiul Uniunii Scriitorilor). A publicat volume de poezie: Inima de raze (1982), Cînd memoria va reveni (1985), O lume paralelă (1989), Poeme aristocrate (1991, Premiul Uniunii Scriitorilor), Singurătatea colectivă (1996, Premiul Academiei Române), Ruinele poemului (1997), Post-ospicii (1997), Poemul animal (2000), La plecare (2003), pam-param-pam/adjudu vechi (2006), Craterul Platon (2008), Pe prag (Vale-Deal) (2010), Substanţe interzise (2012), Nous (2015), Opera Poetică (vol. I-II, 2016); antologii de poezie: Cantonul 248 (2005), Lanţul (2012); volume de memorialistică/eseu/publicistică: Jurnalul unui martor (1992), Jurnal stoic din anul Revoluţiei, urmat de Contrajurnal (2002), Cartea zădărniciei. Convorbiri de sfîrşit cu Al. Deşliu & „Inspiraţii“ de început (2008); romane: Femeia ascunsă (1997), Grijania (1999), Undeva, la Sud-Est (2001), Romanul-basm (2002), Vrăjmaş (2014); dramaturgie: Teatrul uitat (2005, Premiul Uniunii Scriitorilor).

„Fiecare va spera chiar să-şi transfere într-un alt corp conştiinţa de sine, să-şi procure propriul dublu.“

Jacques Attali,
Scurtă istorie a viitorului

Olimpiu s-a dus ieri la ai lui, la casa părintească din Adjud, cu trenul personal, 50 de kilometri, n-a găsit pe nimeni. Şi-a burduşit un geamantan cu cărţi (cumpărate în prima tinereţe) şi o geantă cu ceea ce i-ar fi dat mama lui, bucuroasă că o poate face, dacă ar fi fost acasă: calupuri de săpun de rufe, beculeţe de împodobit bradul (instalaţii electrice adunate de-a lungul anilor), apoi pere, nuci, ceapă, struguri, fasole (toate crescute în grădină), plus un… pitic de cauciuc pentru fiul lui de un an şi trei luni; a lăsat la plecare două bilete cu mulţumiri şi a pus cheia casei la loc în uluc, la intrare. Revenit cu alt tren personal acasă, a dormit nefiresc, două ore, dus. Are în el o oboseală cronică, deşi doarme noaptea. Surprinzător, aseară a sosit la el acasă mama plângând, venea direct de la Târgovişte în speranţa că o găseşte pe fiica ei (sora lui, Ada; „cea mică“) aici, la Focşani, fiind dată dispărută de altă fiică a ei. A încercat să o calmeze, i-a dat să mănânce şi a culcat-o. N-are nici unul inimă neagră totuşi, nu presimte nimic rău, o fi dat de gustul aventurii, dacă o întreabă miliţia, nici nu ştie ce să spună, că a fugit? N-are nici 18 ani, n-a dat nici un semn. La ora 4 fără ceva s-a trezit şi a însoţit-o pe mama lui la gară, pleacă înapoi la Târgovişte cu trenul să vadă ce şi cum, l-a întrebat pe el dacă să anunţe miliţia, ce să-i răspundă? Care miliţie? La ea în oraş îi râde în nas. Olimpiu a ridicat din umeri, poate că Ada e deja acasă la sora ei, la Târgovişte. O împrumută cu bani. Va trebui să împrumute, la rândul lui, banii împrumutaţi ei, trăieşte la limită, are cheltuieli de făcut din timp, că vin sărbătorile.

Stă la fereastra biroului său de pedagog, la etaj, are în faţă, dincolo de terenul mare de sport, cimentat, o hală părăsită, cu lacăte la uşile mari, unde elevii fumează printre bălăriile de după zidul înalt de prefabricate. Săptămâna trecută a intervenit miliţia aici, nişte elevi de la liceul vecin au sărit pe geamurile sparte în hală, au organizat un ritual, au violat şi au băut sângele unei cerşetoare care se prostitua, adusă drogată, beată din gară, i-au tăiat cu lama venele la o mână şi au lăsat să curgă sângele într-un lighean, înscenându-i sinuciderea. Lumea crede că era un ritual satanist. La cercetări, doi dintre elevi au declarat că au băut sângele de menstruaţie al cerşetoarei pus în coniac, auzind de la o vrăjitoare că aşa vor prinde puteri paranormale. De unde viol? A, că ea le-a făcut sex oral… Cei doi au mai declarat că s-au îmbătat şi au adormit acolo – şi, când s-au trezit, au văzut cerşetoarea cu venele tăiate la o mână, probabil că ea a vrut să se sinucidă. Cei doi au anunţat miliţia… Ancheta e la început, cerşetoarea tânără nu-şi mai aminteşte nimic (e în spital şi acum), e amuzată de tot ce a auzit că i s-a întâmplat, îi place că e băgată în seamă şi e convinsă că i s-a schimbat destinul, e o fată crescută la orfelinat, vai de mama ei. Dar nu e urâtă deloc, ar putea să le ceară despăgubiri părinţilor elevilor şi să-şi reia viaţa de la zero. Sunt elevi de bani gata. Ce nu înţelege e de ce au fost arestaţi…

Olimpiu State vine la masă (biroul de pedagog e prevăzut cu pat şi aşternut, cu canapea şi fotolii, cu o masă şi patru scaune, dulap şi frigider; plus televizor şi radio), îi lasă scris colegului său, Cornel Voicu (au un caiet intitulat „Strict confidenţial“, în care îşi trec obligaţiile de peste zi, note):

„28 octombrie. Ai avut o zi grea, Cornele. În legătură cu străinul acela, îţi faci griji degeaba. Nota explicativă dată de tine directorului Stan rămâne, pentru noi toţi, drept acoperire (fiecare vrea să se acopere, bineînţeles, pentru o eventuală tragere la răspundere), aceea nu e pentru poliţie. În privinţa hoţului, treaba se va rezolva de la sine, n-are legătură cu străinul intrat în internat, individul a furat din şcoală, nu din internat: a fost prins. Şi cu asta basta… Ha-ha. Cine mama dracului o fi străinul ăsta misterios? Cum apare, aşa dispare, poate că ar trebui să cheme un preot, să sfinţească internatul, o fi vreun mort care a locuit aici? Internatul a fost construit pe terenul cu case care au fost demolate. Deocamdată n-a făcut nici un rău nimănui, dar sperie fete“.

Internatul are două nivele cu fete, parterul şi etajul I (cu gratii la geamuri) şi două nivele cu băieţi, etajul II şi III. Intrările sunt separate şi e exclus să poată să intre vreo fată la băieţi sau vreun băiat la fete, sunt plantoane şi totul e ţinut sub cheie. Disciplina şi curăţenia sunt sfinte. Li s-a atras atenţia elevilor internaţi (au semnat un contract) să nu fumeze, să nu bea alcool, să nu se drogheze şi să nu încerce să facă sex în internat (nici măcar un sărut pasional nu e admis), fiindcă se pun automat în postura de „condamnat la moarte“: eliminat.

La fete, la cele două nivele, există două femei pedagog, prin rotaţie. În internat, altfel, la fiecare nivel sunt săli mari pentru meditaţii, în care elevii învaţă pentru a doua zi, şi toalete şi duşuri, separat. Dacă vor să lipsească peste noapte în timpul săptămânii, elevii trebuie să aibă semnat bilet de voie de la pedagog (în weekend sunt liberi). Liceul nu e obligat să ţină pe nimeni în internat, acordă cazare şi masă la preţuri minime – de aceea disciplina e strictă, dacă e încălcat regulamentul, nu se discută, cel căzut în greşeală e trimis la plimbare sau e pedepsit conform contractului semnat, inclusiv cu tunsoarea zero (elevul acceptă în scris pedeapsa, i se iau declaraţii, degeaba intervin părinţii sau diriginţii). Profesorii de serviciu în liceu inspectează şi internatul. Sunt femei de serviciu care asigură curăţenia la toalete şi băi, pe holuri şi în camere.

Olimpiu lasă scris şi azi în caietul de serviciu: „Au fost adunaţi bani pentru geamul spart la intrare. Te rog, Cornele, spune-le şi tu elevilor să aducă de acasă de la ei ghivece cu flori şi carpete, milieuri care le plac, ceva de pus pe noptiere şi mese, să mai schimbăm atmosfera“… A doua zi, la prânz, în tura colegului lui, Cornel, au fost cazaţi în internat, în camerele de oaspeţi, 18 băieţi şi 18 fete venite de la Tulcea, liceeni – seara s-au întors beţi, unii s-au bătut între ei, alţii au vomat, alţii s-au luat de fetele din internat şi a ieşit tămbălău, a fost chemată miliţia, care i-a luat pe câţiva la secţie, o sportivă a declarat că a făcut sex în toaletă fiindcă aşa a vrut ea. A doua zi, directorul liceului i-a dat pe toţi sportivii afară, deşi aveau cazare asigurată pentru trei zile aici. „Ce-o fi cu disperarea asta la elevi de a se distra şi a bea?“, i-a lăsat Olimpiu scris lui Cornel. „N-auzi ce-au făcut? Au petrecut la o casă «pe pământ», bătrânească, şi au aruncat în foc, în sobă, la bucătărie, plicuri de piper şi s-au trezit tuşind, urlând, plângând, că aveau efect de gaze lacrimogene.“

Olimpiu are 26 de ani, „un metru şaptezeci“, cu trăsături fine, gropiţă în bărbie, ochi aprigi, „drăguţ“, sportiv, sever, introvertit, e căsătorit de un an şi jumătate şi e înnebunit de aftele bucale (azi i-a apărut a treia aftă, la baza dinţilor maxilarului inferior). E convins că aftele au legătură cu tutunul. Pe 1 ianuarie s-a lăsat de fumat, locuieşte la socri şi n-are unde să fumeze. Iarna ieşea pe balcon. O lună s-a tot chinuit bând lapte acru şi ţinând o ţigară cu filtru în gură, pe care n-o aprindea, e convins că laptele ăsta acru i-a transmis un virus de la o vacă bolnavă de febră aftoasă. Doctorii n-au leac. Îi iese toxina tutunului prin ulceraţii în gură, n-are altă explicaţie. Deşi suferă crunt (ulceraţia din gură e carne vie), are ambiţia să nu se reapuce de fumat. E convins că i-ar trece instantaneu ulceraţia dacă s-ar apuca iar de fumat (atâta fuma ţigări fără filtru, câte trei pachete pe zi, că la sfârşit de săptămână trebuia să fumeze doar un pachet de ţigări cu filtru; se autoregla mintal probabil, imaginându-şi că ţigara cu filtru e mai uşoară). Efectiv nu mai poate, îi ia gura foc, se hrăneşte de-a dreptul forţat, să nu devină anemic. E pedagog 24 de ore (doarme la internat). Întors acasă, îl găseşte pe Mihai, fiul, gâjâind îngrijorător, îi dă mă-sa să bea ceai de ceapă! Altfel, Dida, soţia lui şi mama fiului, e foarte iubitoare cu „bărbaţii ei“ (unul, soţ, altul, fiu), le face chiar şi gogoşi (delicioase) şi-i sărută mai toată ziua. Dida are frumuseţea ei, chiar şi atunci când e neglijentă şi scapă hăţurile – inteligentă, cu gust artistic. Mihai întoarce casa pe dos, cu toată neobişnuita lui răceală. Mihai a jucat iar la loto cu numere necâştigătoare (Dida şi Olimpiu nu mai îndrăznesc să joace, nu câştigă niciodată, aşa că-i pun fiului în faţă numere de la 1 la 49, să aleagă 6, şi ei cumpără biletele; până acum n-a câştigat nimic nici fiul, e clar că le-a moştenit ghinionul; se resemnează însă că nu e decât un joc, nu trebuie să pună la inimă, chiar dacă e un joc pe bani; sunt convinşi că au umor). Afară e o toamnă minunată. Mama-soacră i-a spus lui Olimpiu că a vorbit cu preotul parohiei din cartier să meargă la el la internat, să sfinţească locul, a promis că vine numai dacă mai apare străinul acela pe holurile internatului noaptea şi sperie fetele, o fi vreun nebun, un obsedat sexual, deşi n-a mai auzit nimeni să se manifeste morţii ca viii, ce le mai pasă morţilor de slăbiciunile trupeşti. „Ca spirite“, morţilor nu le e ştearsă memoria?

31 octombrie, scrie în caietul de serviciu Olimpiu State: „Sunt sub influenţa sinuciderii vecinului meu. S-a spânzurat în baie, de ţeava de calorifer… I-a fugit soţia cu cei doi copii la ţară, la părinţii ei, după ce a ameninţat că o omoară, se certaseră urât, bănuia că unul dintre copii nu e al lui şi ea a recunoscut, la nervi. El s-a speriat că soţia s-a dus cu copiii la poliţie. Aşa se vorbeşte pe scara noastră: un beţivan mai puţin. Lumea era impresionată mai mult de faptul că nimeni n-o să-i facă nici o pomană, niciodată, «dacă s-a sinucis, va fi îngropat ca un câine»“… Azi, la internat, Olimpiu s-a indispus în plus aflând de „afacerea“ detestabilă a pedagogei Hulea, care a dat ordin ca 40 de fete să-i trimită acasă „felul trei“ de la cantina-restaurant a liceului vecin, prin şefa de internat, ce o fi cu lăcomia asta? Ce să facă ea cu 40 de prăjituri? Le vinde? Le-o fi dând de pomană… O fi rudă cu cel care s-a sinucis? Bate în lemn. Olimpiu scrie mai departe: „Cornele, s-a spart iar geamul la uşa de la intrare, plus geamuri sparte de vânt şi la spălător şi la sala de meditaţii… Apropo, plantoanele vor face apelul la sala de meditaţii, nu ne mai omorâm noi cu firea“… Sinuciderea vecinului (avea 28 de ani) l-a tulburat cu adevărat. Nu l-a cunoscut decât din vedere, se salutau când se întâlneau, nimic mai mult, lucra la o centrală termică. Îşi face cruce, Dumnezeu să-l odihnească, Olimpiu a avut tentative de sinucidere în prima tinereţe, în boema lui. I se face rău când se gândeşte. Azi n-a fost bun de nimic, a conştientizat zădărnicia cotidiană, a trecut cu privirea inclusiv prin directorul liceului, care a venit în inspecţie, l-a întrebat dacă e bolnav, când i-a spus că i s-a sinucis un vecin, i-a strâns mâna şi s-a întors din drum, dând din cap, nu s-ar fi mirat dacă i-ar fi transmis şi condoleanţe, l-a întrebat dacă îi era rudă, nu. „Aşa i-a fost scris…“ Olimpiu a fost tolerant la maximum cu elevii din internat, sunt fleacuri toate abaterile disciplinare în faţa morţii, nu? A venit a doua zi acasă învins, a tremurat de nervi şi, la lăsarea întunericului, a avut vedenii. Se simţea frânt, bolnav de oboseală. A stat cu aparatul radio şi cu televizorul deschise, să-şi distragă atenţia, să uite. Fiul, Mihai, a avut însă chef de joacă, îi era ruşine că se trezea surâzând binevoitor din cauza năzbâtiilor lui, nu-l putea opri, nu conta că e răcit, viaţa merge înainte. Seara însă s-a speriat: Mihai are temperatură alarmantă, îi strică tot cheful, nu care cumva să-i ademenească mortul sinucis sufletul, bâiguie mama-soacră, cum?

La internat, aceleaşi griji – curăţenia peste tot, mai ales în camere şi la toalete, plus igiena personală a elevilor, respectarea orelor de planton, de somn, de învăţat. Toţi elevii intră descălţaţi în internat, în papuci, au dulapuri speciale pentru încălţăminte. E un regulament care, dacă e respectat, îl echilibrează pe fiecare, chiar dacă stresul unor îndatoriri obşteşti îi intimidează pe neîndemânatici. În camere au dulapuri şi noptiere mari, ordinea e obligatorie, pedagogii îi verifică tot timpul. Elevilor le-a intrat în reflex orarul. Olimpiu i-a lăsat scris lui Cornel în caietul de serviciu că elevul Tudoraş s-a îmbătat pulbere la autogară şi „a vomitat în liceu pe o distanţă de vreo 7-8 metri“, după care a venit în internat la camera lui şi s-a încuiat pe dinăuntru, directorul liceului a venit şi a spart yala cu o rangă şi a luat beţivul la el la cancelarie „şi nu mai ştiu ce i-a făcut“. Sau că o elevă „a leşinat în lanţ, au chemat salvarea“. Numai de n-ar fi gravidă… Cornel e un tip înalt, cu ochelari, „solid“ (dar extrem de vulnerabil pe dinăuntru), simpatic, sensibil. Lui Olimpiu nu-i stă mintea la internat, încearcă să scape de gândurile negre, vecinul care s-a sinucis i-a deschis o supapă nefericită, nu mai poate ieşi din depresie, deşi încearcă să nu se vadă, nici să facă dragoste cu soţia nu-i arde, ştiind că dincolo de perete… Acum aşteaptă să vină noaptea, să se întindă în pat, la internat, şi să încerce să se regleze mintal. Lasă scris în caietul de serviciu că Tudoraş, elevul beat, a reparat uşa la camera 37, spartă de directorul liceului, şi că duhnea şi azi a vin. Mai scrie că elevul Gociu de la camera 12 a devenit o fantomă şi că i-a adus lucrurile în biroul pedagogilor: „Vezi tu, Cornele, ce are de gând, dacă reapare, ia-i o declaraţie, lipseşte în noaptea asta…“. Olimpiu a citit mai departe din romanul clasic început acum o săptămână. N-a reuşit să nu se mai gândească la sinucigaş, îl vedea permanent în faţa ochilor, de parcă ar fi fost acolo. Te pomeneşti că sufletul lui bântuie şi pe aici, a auzit că a absolvit liceul de dincolo de zid, la Construcţii… După ora 23, după ce a verificat că totul e în regulă, cu plantoane la datorie şi linişte în camere, Olimpiu s-a întins pe spate în pat, în biroul pedagogului, cu ochii închişi. „Obiectivul propus este de a evita accesul conştiinţei la gândurile perturbatoare şi excitante.“ A evita… Încearcă să mediteze. Cum să-şi alunge gândurile? Întâi trebuie să se destindă, ascultă aerul intrând şi ieşind din plămâni în acelaşi ritm, cum trece curentul prin nări şi coboară în plămâni. De la respiraţie îşi deplasează atenţia către destinderea frunţii, apoi a dinţilor, a umerilor şi coatelor, a braţelor şi genunchilor, a coapselor şi picioarelor, e relaxat. Trebuie să-şi alunge orice gând; dacă persistă, se lasă inundat de imaginea unui peisaj din Buşteni, apoi de mireasma unei frezii, apoi de sunetul unei muzici elementare, egale, cu susur de ape şi ciripit de păsări, până ce trece într-o stare plăcută de transă. Ştie că starea de meditaţie e o tehnică mintală care îi scade tensiunea arterială, undele cerebrale se sincronizează, trebuie să fie atent… Pluteşte o perioadă, după care adoarme. La ora 3.25 s-a uitat la ceas, a fost trezit de bătăi în uşă: veniţi, Bălan a fost găsit iar în patul fetelor, a ales un pat gol… Bălan e somnambul, era a doua oară când trecea de plantoane şi intra în camerele fetelor, unde dormea mai departe. Iniţial n-a atras atenţia, că avea pijama şi păr lung. Iar au dormit plantoanele, dar de ce nu era uşa închisă la intrarea la fete? A doua zi avea să afle că pedagoga plecase şi-i spusese plantonului să lase deschis, o fi având vreun hăndrălău prin apropiere, că n-o fi nebună să se culce cu vreun elev. Prima oară a ieşit scandal, neştiind nimeni ce înseamnă să fii somnambul. Acum Bălan a fost adus cu frumosul înapoi în patul lui, fetele râdeau, dacă se culca în pat cu vreuna? Mare fraier.

A venit mama elevului care absentează, Gociu, i-a luat hainele, încălţămintea, cărţile şi ce mai avea; l-a mutat la liceul din comuna în care locuieşte, dacă Olimpiu a înţeles bine, e un copil care are totuşi probleme de adaptare. I-a spus senină lui Olimpiu că fiul ei iubit şi-a pierdut chiar simţul de orientare, Doamne fereşte. În internat, elevii au la dispoziţie inclusiv colecţii de ziare, rafturi pline cu cărţi de care au nevoie, o adevărată bibliotecă, au şi punct sanitar cu medicamente (liceul are medici). Mai nou, directorul liceului îi roagă pe pedagogi să stea la poartă lunea, când vin elevii de acasă, şi să-i controleze dacă au la ei vin sau ţuică, fiindcă a devenit cronic de-a dreptul consumul de alcool. Ce se întâmplă? A plouat, mizeria e scoasă în evidenţă peste tot afară. La prânz, Olimpiu a venit acasă, e în vizită la ei surioara Veronica (i-a adus lui Mihai un căţel demontabil roşu, molton şi bomboane fine), a aflat că sora lor, Ada, îşi face de cap „la nici 18 ani“. Urâtă poveste, poate că ar trebui să se implice, dar e treaba părinţilor. Olimpiu a plecat înapoi la internat cu două ouă fierte în buzunar (ele vor fi cina; pâine cumpără pe drum). Îl tot bântuie un gând: dacă nu cumva Bălan, elevul somnambul, are legătură cu fantoma reapărută. Fetelor le e teamă să mai iasă noaptea din camere, să meargă la baie. La camera în care a intrat Bălan somnambul, fetele dorm acum noaptea baricadate pe dinăuntru… A încercat iar să discute amical cu Bălan, dar băiatul susţine că nu-şi aminteşte de nimic. Pe de altă parte, medicul generalist de la cabinetul din liceu i-a spus să-l lase în pace (Olimpiu s-a dus la el să-l întrebe ce e de făcut, să nu se mai întâmple), să nu agraveze situaţia, somnambulii fiind imprevizibili. Nici directorul liceului, nici medicul generalist nu cred în apariţia fantomei la fete, fiindcă s-au făcut cercetări şi o fată a recunoscut că a minţit că a văzut fantoma, vrând să le sperie pe celelalte. Totuşi, a făcut şi el o anchetă, fantoma a fost văzută de multe dintre fete, dar s-au temut să recunoască, să fie chemate să dea declaraţie şi să fie considerate zăltate, în cel mai bun caz, dacă nu nebune de legat. Unele cred că li s-a părut că o văd. Fetele s-au resemnat, fantoma apare şi dispare, n-a făcut nimănui nici un rău.

Olimpiu, în lipsă de ocupaţie (postul de pedagog a intrat în rutină, elevii ştiu ce vrea de la ei: seriozitate, curăţenie, ordine, program respectat; o repetă: cei recalcitranţi sunt pedepsiţi, conform regulamentului; au semnat să-l respecte), s-a interesat mai îndeaproape de povestea cu fantoma care intră în internatul fetelor. Când pedagoga lipseşte (cealaltă pedagogă e gravidă, trebuie să nască, are deja probleme, sarcina îi e supravegheată în spital), el şi Cornel se ocupă şi de fete. Nu dau buzna în camera lor sau la baie (la spălător, la duş, la toaletă) decât după ce bat şi deschide uşa o fată, care le spune că pot să intre, fetele trebuie să iasă la baie numai în pijamale, să nu fie întâlnite pe hol în lenjerie… A tras concluzia că numai unele fete văd fantoma, o fi o chestiune de compatibilitate sau de imaginaţie? Când iese aburul de la duşuri pe hol, poate fi văzut în el o fantomă, depinde de obsesie. Eleva Mioara (nu i-a reţinut numele) i-a mărturisit că a văzut o formă albă şi că înainte de a apărea fantoma, a scăzut brusc temperatura pe holul internatului. Probabil frica i-a provocat senzaţia de frig. Ai ţipat când ai văzut-o? Nu, mi-a stat numai inima, nu ştiam dacă nu am vedenii… Iar Ana Ionete i-a declarat în scris că a văzut o sferă mică, luminoasă trecând prin faţa sa, după care s-a trezit brusc încărcată cu „electricitate statică“ (Olimpiu nu ştie ce e această electricitate statică; o fi aceea care te curentează când te atingi de altul?), şi că un fulger albastru, foarte strălucitor, „cum se vede în timpul furtunilor“, a ieşit din degetele ei spre priza de curent… A treia fată, Claudia, care a văzut năluca, i-a declarat că era o lumină ciudată, albă cu totul, cu o formă nedefinită, vaporoasă, plutea, şi dintr-odată a auzit trei lovituri în perete: atunci s-a speriat şi a ţipat, dar n-a îndrăznit să spună ce i s-a întâmplat. Claudia i-a spus că o colegă plecată la gazdă i-a şuşotit, înainte să părăsească internatul, că „nu prea poţi să dormi când o fantomă stă cu tine în pat“… Extraordinar. Vine fantoma în patul elevelor din internat? Câte ţin secret asta? Uite, vezi, de aceea Olimpiu crede că există o legătură cu Bălan, elevul somnambul. Poate face pe nebunul Bălan… Nu mai ştie ce să creadă, a pus colegi de-ai lui de cameră să-l urmărească îndeaproape, n-au descoperit nimic deosebit, băiatul era cuminte: „N-a fost la fete“.

Dida nu mai scapă de obsesia sinucigaşului vecin, nu mai poate dormi noaptea când Oli e la internat. Olimpiu i-a trimis o elevă, pe Florica, rudă de departe cu Dida, să o vegheze, doarme cu ea în pat. E vreme urâtă, plouă mocăneşte şi e noroi pe trotuare… S-a renunţat la înviorare la cămin. S-a schimbat lenjeria paturilor, femeile de serviciu se plâng iar că nu mai au detergent şi cloramină. Electricianul e şi el supărat, că nu mai are neoane şi becuri de schimb, degeaba i-a cerut administratorului liceului. În internat, azi, fetele se ţin de joacă, o mută cu pat cu tot pe una dintre elevele care au văzut fantoma. Olimpiu le-a pedepsit, le-a pus să spele toaletele până la miezul nopţii, cu toată părerea de rău. La ora 1.30 a plecat la tren, a luat un accelerat până la Ploieşti Sud, a avut noroc, a prins personalul de Târgovişte la ora 5.15 în ultima clipă. A mers direct la liceul surorii lui, Ada. O caută la internatul unde stă, camera 9. Aude că fetele de aici se afumă cu flori de la Icoana Domnului şi se cred protejate în faţa băieţilor. Discută cu pedagoga, are veşti rele. Sora lui l-a primit nervoasă, că ştie să-şi poarte şi singură de grijă. Ada calcă strâmb, Olimpiu o avertizează că a venit special să ştie cum trăieşte, că nu e de capul ei… Ada a plâns şi i-a promis că va fi o elevă model. E drăguţă, „îmbrăcată cu gust“, o răsfaţă altă soră a lor, care e muncitoare la o fabrică de becuri, aici (din cauza acestei surioare a venit Ada la Târgovişte, să scape de tutela părinţilor). Nici chiar aşa, nu-ţi cere nimeni să fii model, a sărutat-o Oli pe amândoi obrajii, dar merită să te respecţi singură, să nu-ţi baţi joc de viitorul tău. Care viitor? l-a întrebat. Cum adică? s-a mirat Olimpiu. Eu n-am viitor, i-a spus ea, lăsându-l fără replică. Eu nu sunt aşa deşteaptă, să fac faţă la provocări. Ce te-ai maturizat…

Oli s-a întors extrem de înfrigurat şi surescitat de drumul făcut de pomană la Târgovişte, dezamăgit că surioara lui mai mică a intrat într-o fundătură (a vorbit cu dirigintele ei, e de rău; Ada a promis marea cu sarea, n-o crede nimeni; au avut loc discuţii jenante, nefericite). Oli are parte de o zi nervoasă: ajuns la internat, a luat seama că a uitat cheia de la cabinetul lui acasă, aşa că s-a întors din drum. La revenire a aflat de la colegul lui, Cornel, că un elev, Stanciu, din anul V de liceu, pe care l-a dat afară din internat pentru „donjuanism“, abateri repetate (aducea fete în cameră, mituia plantonul şi se încuia pe dinăuntru; lasă că se întorcea la miezul nopţii din oraş, plecat fără bilet de voie), s-a plâns că a fost pălmuit… Cine l-a pălmuit? Cine altul, cel care l-a dat afară din internat, Olimpiu! În plus, centrala termică a internatului s-a defectat şi a intrat în revizie, nu va fi căldură şi nici apă caldă – şi vremea afară e infectă (burniţă, noroi, umezeală accentuată, frig), elevii se vor îmbolnăvi pe capete. „Ne-am dat dracului, o să facem ţurţuri în păr.“ Va trebui să vorbească totuşi cu direcţiunea liceului, să lase elevii interni să plece la rude în oraş să doarmă, dacă au. Plantoanele nu mai rezistă pe holuri, ar trebui suspendate… Va cere să se dea la camere calorifere electrice şi neapărat să fie trimişi elevii la baia comunală. Oli nici nu mai pune la socoteală că îl exasperează o nouă aftă bucală (ciudată ulceraţie fără tratament; nu se transmite). A venit tatăl celui dat afară din internat, arogant, cu sute de oi acasă, bogat şi influent, să ceară socoteală directorului liceului – care l-a luat peste picior, întrebându-l dacă poate să-i dea un sfat privitor la prăsirea oilor. Crezând că e întrebat serios, i-a răspuns: Oile intră în călduri când au trecut de un an, dacă intră în călduri la 7-8 luni, nu e bine să le lăsăm să ia miel. E o metodă rea să laşi berbecii liberi între oi, socotind câte 25-30 de oi pentru fiecare berbec, fiindcă un berbec sare de mai multe ori pe o oaie şi berbecul se istoveşte fără rost şi multe oi rămân sterpe… Chestie de hormoni şi la ele, a replicat directorul Stan: aşa e şi cu unii elevi, care se cred berbeci. Normal, „i-a căzut faţa“ tatălui elevului Stanciu. A înjurat de dumnezei şi a ieşit din liceu fără să salute, ameninţând că „aş putea să anunţ miliţia pentru tratamentul de aici“. I-auzi! Directorul Stan i-a mai subliniat că n-are ce să-i reproşeze pedagogului Olimpiu State şi că fiul lui l-a minţit că a fost pălmuit, odată ce n-are martori. N-are, nu? Mai bine v-aţi pune problema dacă fiul dumneavoastră e în stare să termine liceul… Oli i-a mulţumit îndatorat directorului Stan, la final.

„E în cămin un val de furturi fără precedent – de la pantofi la salopete, cămăşi, bani, cartele. Ce mama dracului facem? Şi toate furturile sunt la etajul III“, lasă scris Olimpiu colegului în caietul de serviciu. „Şi mă dor măselele de mor“, adaugă. Personal, Olimpiu are un fix: că elevul somnambul are un amestec şi în această poveste, cu furturile. Pe de altă parte, directorul liceului l-a rugat să-l reprimească pe elevul Stanciu, probabil că tatăl lui cu pile i-a dat cui trebuie o roată de caşcaval sau i-a sacrificat o oaie – i-a transmis că e de acord numai cu scuzele elevului Stanciu date în scris. E scandal iar cu femeia de serviciu tânără, a fost găsită la camera de oaspeţi cu un profesor din Galaţi cazat aici pentru două zile, era în lenjerie, i-a surprins elevul de serviciu, care credea că a plecat profesorul şi venise să vadă dacă e curat, trimis de pedagog, femeia asta e măritată şi are copil mic, bărbatul ei e detaşat pe Insula Mare a Brăilei. Femeia s-a dezvinovăţit că avea menstruaţie, dar toţi ştiu că mai câştigă un ban făcând sex oral… De altfel, se cunoaşte că are şi tabieturi ale ei, cumpără frişcă, pe care o pune pe vârful penisului excitat. Un elev la liceu din oraş s-a lăudat nu demult că femeia de serviciu l-a masturbat la el acasă pentru bani, dezbrăcată la chiloţi, fără sutien; dar n-a fost de acord să meargă mai departe, fiindcă elevul este minor şi nu voia să fie condamnată… Cu Bălan, elevul somnambul, lucrurile s-au complicat: la întoarcerea de la ore a fost găsit întins pe covor, în camera lui, aparent fără suflare. A venit imediat medicul din liceu, i-a luat pulsul, inima îi bătea normal, dar tot trupul îi era rece. Bălan vorbea. Vorbea în stare de amorţire, de amnezie totală. Vorbea cu bunicul lui, care decedase cu câteva săptămâni în urmă, repeta „bunicule“, răspundea la întrebări? Bunicul lui îi transmitea mintal întrebări, iar Bălan îi răspundea cu vocea clară, bunicul îl chema la el? Catalepsia a durat minute în şir, a venit şi directorul liceului, care a chemat salvarea. Bălan protesta, că nu vrea să vină. De fapt, Bălan visa? După jumătate de oră a fost readus în starea de trezie, Bălan a refuzat să meargă la spital, medicul de pe salvare a descoperit că la încheietura mâinii stângi avea o urmă învineţită, ca şi cum ar fi fost strâns de un laţ, „e ciudat“. Medicul liceului a observat atunci că strânsoarea avea amprenta unei mâini! Bunicul decedat îl apucase strâns de mână? E aberant, nu poate fi materializat un „spirit“, a atras atenţia directorul Stan, să nu ne pierdem cumpătul într-atât. Directorul Stan: autoritar, figură plăcută, de înălţime mijlocie, studios, profesor strălucit de română.

Şi pedagogul Cornel se plânge că se fură în draci în internat – de la becuri la mâncarea adusă de acasă, la pachet (elevii primesc tot felul de bunătăţi de la părinţi; mâncarea la cantina-restaurant lasă de dorit). Totodată, abaterile în internat şi indisciplina au crescut alarmant, nu mai au nici un efect pedepsele, iar o fi ceva în natură care irită elevii? „Nu ştiu ce trebuie făcut, dar ajungem de râsul lumii în ritmul ăsta. Elevii sunt conştienţi de neputinţa noastră. Ce ne facem? Cum am putea curma răul?“ Cornel e răcit cobză, abia mai vorbeşte, îl doare în piept, „cred că mă las de fumat… câteva zile, desigur“, scrie el în caietul de serviciu. Olimpiu e cu teoria că se întâmplă ceva în natură care afectează comportamentul elevilor… De ce numai elevilor, şi nu tuturor? Cine a spus că indolenţa colectivă funcţionează numai la nivelul elevilor? O explicaţie ar fi că e frig în camere, caloriferele din internat continuă să fie reci şi frigul are efecte perverse… Oli a auzit că în apropiere, la o unitate militară de dincolo de şoseaua naţională (vecină cu internatul), a căzut din cer acum două săptămâni un obiect în flăcări, un meteorit sau un avion, care a provocat explozii în lanţ, au ars arme chimice, artificii, zona fiind strict interzisă. Poate de aici li se trage elevilor nervozitatea inconştientă şi schimbarea de atitudine, „a avut loc o dereglare psihică, de vibraţie, o otrăvire“… Oli se miră singur că a cumpărat din senin un metru de diftină (jumătate de metru roşu, jumătate albastru) şi s-a apucat să croiască o păpuşă de mărimea fiului lui. Vrea să facă vrăji? A primit o comandă inconştientă parcă să croiască o asemenea păpuşă, măcar o caricatură de păpuşă, azi a muncit tot timpul la ea, acasă, te sperii când o vezi. Vrea să pună păpuşa în bradul de Crăciun. I-a pus ochi de sticlă (biluţe), parcă e o fiară supărată, o felină sălbatică scăpată de la grădina zoologică. E culmea, păpuşa de cârpă îi dă lui Olimpiu o stare de somnolenţă, de-abia-şi mai ţine capul pe umeri, îl hipnotizează păpuşa? E posibil aşa ceva? Da, dacă mintea lui sugerează o asemenea posibilitate. Crede că tot de la obiectul căzut din cer i se trage, el neavând niciodată idei trăsnite. Deocamdată nu i-a ieşit decât un monstruleţ cu care vorbeşte, trist.

Olimpiu, acasă: termină de cusut la maşină păpuşa Li-Hilde – „un mecanism infernal, care nu coase ţesături, ci minţi“, îi spune soţiei, Dida. Apoi umple cu vată de croitorie păpuşa, lucru mai greu decât îşi imagina. Era în a treia zi de când nu ştia de altceva decât de păpuşa lui, „Li-Hilde“, fantastică muncă, păpuşa are mărimea fiului lui, Mihai, e reuşită, capul însă… Mai are de lucrat la figură. Dida îi va pune „păr“… S-a răcit vremea serios, 23 noiembrie: a fulguit dimineaţă, e ger. Oli are „febră în degete“ de la atâta „îndreptat“ păpuşa cu acul. La internat, colegul Cornel a prins trei elevi jucând poker pe bani, directorul liceului a anunţat miliţia, probabil că vor fi acum învinovăţiţi că au furat de la colegi. Li s-au luat declaraţii, unul, Nicu, era capul răutăţilor, a scris că a pierdut la poker banii daţi de bunici să cumpere sămânţă de viermi-de-mătase de la stat, nu le vine să creadă că e posibil. Se mai cumpără azi ouă de viermi-de-mătase? Elevul Nicu a declarat că au acasă mulţi duzi, au livadă de duzi, moştenită, şi că are cu ce să hrănească sute de viermi-de-mătase, bunicii lui i-au propus separat şi lui să facă o afacere cu viermi-de-mătase, să dea de gustul unei afaceri, după ce părinţii lui s-au specializat în creşterea de viermi-de-mătase. Din 5 grame de sămânţă se pot strânge 12 kilograme de gogoşi crude, care dau un kilogram de fir de borangic. Mai exact, de la o cutie de 10 grame de viermi-de-mătase (conţine 20.000 de ouă) se obţin cel puţin 20 de kilograme de gogoşi. Se socoteşte, eventual, un gram de sămânţă pentru un dud mare şi pentru un metru pătrat de odaie. Fiindcă n-au mai încăput în casă, deşi au pus paleţi, anul trecut au crescut viermii-de-mătase direct în duzi, se închinau trecătorii care vedeau, pomii fuseseră transformaţi în coconi, a venit şi televiziunea să facă un reportaj, el n-a câştigat mare lucru, deşi viermii-de-mătase au tot făcut gogoşi mari. Dar bunicii s-au îmbogăţit, ţes ii populare cu fir de borangic şi părinţii lui le vând. Mai nou, părinţii lui au învăţat să deshidrateze „agudele“, dudele, le vând la magazinele cu moţ. Oli a vorbit cu tatăl lui Nicu, venit la internat când a fost anunţat că directorul Stan a cerut să-i fie exclus fiul şi din liceu: „Spre deosebire de alţii care vând imediat coconii părăsiţi de fluturi, noi continuăm procesul de toarcere şi filare a firului de mătase. Fire care sunt trase în urzeală pe un război de ţesut manual. E multă muncă până la obţinerea mătăsii… Întâi creştem viermii-de-mătase, trebuie să-i tratăm şi să-i îngrijim ca să iasă gogoşile. Se fierb, apoi din ele se trage firul pentru marame. Mai apoi se trage separat firul, se filează şi, după ce ies fluturii din gogoşi, se scarmănă şi se face ceva mai gros, cum ar fi stofa. De exemplu, pentru o cămaşă scărmănăm vreo 200-300 de grame şi durează cam două-trei zile pentru a o realiza“. Oli îşi reproşează că n-are stofă de afacerist, să mai aducă un ban-ban în casă.

Fără să spună nimănui, nici soţiei, Olimpiu face colecţie de numere ieşite câştigătoare la Loto 6/49. Se tot chinuieşte să înţeleagă dacă nu cumva e o ciclicitate în legea hazardului. Nimeni n-a văzut până acum şase numere consecutive de la o extragere la alta. De asemenea, a citit că nici o combinaţie câştigătoare nu s-a repetat în nici un sistem de loterie din Europa. A urmărit evoluţia mulţimilor de numere în locul perechilor. N-are însă un algoritm. Matematicienii ar fi miliardari dacă ar găsi numerele câştigătoare măcar o dată. Tatăl soţiei lui, fost contabil, joacă la loto aceleaşi numere de când se ştie, regulat (cu data zilelor naşterii lui şi a copiilor lui, a soţiei lui, considerând că o celulă familială poate fi o dovadă dezlegată a jocului de noroc al sorţii), şi n-a câştigat. Olimpiu ar putea să joace şi el o combinaţie de n ori la rând, până iese, a încercat luni întregi, dar până acum n-a făcut decât să piardă. Mai bine să pună numerele spontan, „la inspiraţie“… A făcut şi nişte scheme reduse cu numere favorite. Dar ce n-a făcut… Nu se dă bătut, în fiecare dimineaţă deschide graficul cu numerele extrase şi speră să vadă numerele câştigătoare pe deasupra, numere care să clipească. Soţia lui, Dida, joacă şi ea săptămânal, crezând că bani-grămadă n-are de unde să primească, oricât şi-ar dori, măcar încearcă, e o şansă, a visat trei numere pe care le joacă tot timpul, degeaba deocamdată… Olimpiu s-a mobilizat, sumedenia de extrageri câştigătoare, revăzute, ar putea să influenţeze subconştientul, să-i transmită la un moment dat, într-un fel sau altul, numerele norocoase. Nu-şi face iluzii, dar la fiecare extragere are emoţii, dacă… Altfel, Olimpiu e disperat de noua aftă bucală, ingurgitează mâncarea, în timp ce fiul, Mihai, n-are poftă de mâncare în continuare. Cornel, la internat, i-a povestit că un individ din cartierul în care stă, întors de la cârciumă, a găsit ascunsă o sticlă de ţuică în dulap, acasă, a băut un pahar mare din ea şi, când a venit soţia, i-a cerut socoteală că de ce a ascuns sticla, aşa o iubeşte ea? Femeia i-a zis că a păstrat-o pentru Crăciun şi beţivul a împins-o, femeia a căzut cu ceafa într-un colţ al patului şi a murit. Vai de steaua lui, i-a zis.

Cornel i-a lăsat scris că un elev, Babu, a primit pe stradă un pumn groaznic în gură de la un individ (care era cu mai mulţi, în gaşcă – elevi la liceul vecin, de Construcţii) şi că a lăsat camera lui în plină revoltă, cum de altfel era pe întregul palier. „Iar încep bătăile locale…“ Olimpiu a încercat să împiedice declanşarea unui război între internate. Elevul care l-a lovit pe Babu cu atâta cruzime a fost identificat, e extern, dar cei ce l-au însoţit sunt din căminul de la Construcţii, toţi au declarat că n-au participat la violenţă, probabil că a avut de plătit poliţe lui Babu pentru o fată… Directorul liceului i-a atras atenţia că elevii din gaşca bătăuşă mint şi că ar trebui să se aştepte la incidente majore. În tura lui Cornel, noaptea, Babu a avut informaţii că elevul extern care l-a lovit în gură doarme în cămin, în camera cu gaşca. Urmarea? Babu şi doi colegi de cameră au luat o scară de pe şantier, au sărit zidul, şi-au pus pe cap cagule (căciuli mari de lână în care au făcut găuri, să vadă), au intrat în căminul de la Construcţii, deschis, fără planton (plantonul dormea în camera lui; dacă l-ar fi găsit la post, l-ar fi alungat) şi au mers direct la camera în care aflaseră că doarme individul care l-a lovit pe Babu în gură. Au intrat în cameră, tăcuţi, bătea lumina de la stâlpul de iluminat, l-au identificat pe bătăuş. Babu avea o bâtă cu el, cu care l-a lovit pe bătăuş, cel care i-a dat pe stradă un pumn în gură, l-a lovit şi peste nas şi l-a trântit la pământ, umplându-l de sânge, era dezbrăcat – individul era beat, nici nu ştia pe ce lume e. Ceilalţi din cameră, speriaţi de moarte, n-au intervenit. Neobişnuit de liniştiţi, cei trei atacatori au ieşit din cămin fără să fie opriţi, au sărit zidul înalt de ciment, luând scara cu ei, şi s-au întors în cameră, s-au culcat. Dimineaţă s-a aflat că nişte elevi de la Construcţii s-au trezit atacaţi în camera lor de indivizi cu cagule pe faţă, ca în filme, şi că se fac mici cercetări, dar elevii n-au chef de complicaţii, aşa că n-au nici măcar bănuieli cine ar fi putut fi, nu vor răzbunare.

Olimpiu şi Cornel au primit instrucţiunile legate de recensământul populaţiei şi al locuinţelor din 5 ianuarie, un plic plin de formulare şi nomenclatoare, din care n-au înţeles nimic. Şeful lor de recenzat e un profesor de la Şcoala de Surzi. Au atâtea pe cap, luni, marţi şi miercuri (6, 7 şi 8 decembrie) vor fi „scoşi din producţie“ pentru a fi prezenţi la instructajul recensământului, la internat va veni numai pedagoga Hulea ziua, cei doi pedagogi vor fi de serviciu noaptea, opt ore, pe rând. Olimpiu are mari dureri de măsele, de ziua soţiei lui (ocazie cu care şi-a cheltuit şi ultimii bani; la prânz a ieşit cu Dida în centrul oraşului; e adevărat, a cumpărat şi ghetuţe, costumaş sau jucării, pentru bradul de Crăciun, fiului lor) a plecat seara să-şi extragă o rădăcină infectată (o măsea ruptă în urmă cu zece ani), simţea că-şi ia câmpii. I-a zbârnâit creierul: durerea a fost atât de profundă, încât a avut impresia că şi-a modificat modul de a percepe subtilităţi ale lumii! A realizat dintr-odată un adevăr la care nu se gândise până atunci – o voce interioară i-a spus că un unchi, frate de tată, are un copil cu fiica lui de 25 de ani! Copilul acesta incestuos e supradotat, are opt ani şi în familie se ştie că are tată din flori (mama lui i-a spus că ea a fost răpită de entităţi spirituale într-o noapte şi… Ce figură! – Ai fost răpită de extratereştri? – Da, de „întrupări“). Olimpiu e impresionat şi plin de respect faţă de acest unchi. Mama copilului, fiica unchiului lui, e convinsă că obiectivul acestor răpiri este să impună în lume o nouă elită, cu indivizi aleşi, care să răspândească idei ale unui plan controlat de „inteligenţe superioare“. E interesant, i-a spus Olimpiu afectat Didei, după ce a tras concluzia că a avut o premoniţie, anume, că fiul verişoarei lui este fiul tatălui ei, de fapt, e interesant că religiile care se sprijină pe ideea reîncarnării spun că „un spirit trebuie să treacă prin avatarul unor întrupări repetate pentru a accede la o stare superioară“. Oare extratereştrii ăştia n-au legătură cu aceste spirite? Spirite venite din alte colţuri ale realităţii… Dida nu l-a luat pe Olimpiu peste picior, s-a mirat – mai ştii!

Olimpiu i-a lăsat scris lui Cornel, la internat: „Acum e sigur, eleva internă Nadia e gravidă în luna a patra. Ştie lumea şi directorul liceului, care a anunţat poliţia – va trebui, fireşte, să-l nască, e sectantă, n-are voie să avorteze, părinţii ei au acceptat situaţia. Nu vrea să dea de gol numele tatălui copilului, tot repetă că nu ştie cine e, că a rămas gravidă în somn. Să-i citeşti declaraţia: e trist, e vesel?“.

La ora 8, luni, 6 decembrie, prima zi de instructaj pentru recensământul din 3-16 ianuarie, în sala mare a Ateneului Popular. Olimpiu îi spune soţiei, la masa de prânz (la ora 15), că sunt vreo 200 de cadre didactice în prima serie (din cele şapte stabilite pe municipiu), „intelectuali“: sunt venit cu Cornel, pedagogul, din două în două ore se dă pauză (pauză de un sfert de oră, de ţigară şi toaletă), e îngrozitor de obositor să stai pe scaun (scaune de sală de spectacole, îngrămădite unele în altele), să nu ai o măsuţă în faţă şi să trebuiască să iei notiţe şi să desfăşori toate formularele primite, să asculţi cu atenţie când stai în ultimele rânduri, să-ţi încordezi urechea; sunt doi lectori bucureşteni, special aduşi, am fost ameninţaţi cu amenzi grozave dacă vom greşi, s-a făcut apelul de patru ori, mai rău ca la armată sau la puşcărie… Olimpiu termină la ora 19.30 instructajul pentru recensământ. La un moment dat, înainte de ora 18, câteva secunde, toate mobilele au început să se mişte, ca şi cum o mână nevăzută le-ar fi condus din spate. Mai mult, membre umane, mâini, picioare s-au materializat în aer şi au început să plutească, făcând femeile să ţipe că e cutremur – dar, până să iasă buluc, s-au oprit brusc mobilele şi au dispărut mâinile şi picioarele, n-a ieşit nimeni din sală. N-a durat totul decât câteva secunde, în majoritate n-au văzut membrele dezmembrate în levitaţie, stând cu nasul în hârţogărie. S-a zvonit că era între ei un individ care avea puteri extrasenzoriale, altfel nu exista nici o explicaţie. Probabil că l-a obosit într-atât instructajul, încât şi-a pierdut controlul… Cine o fi? La ora 21.30, Olimpiu a mers la internat (neimpresionat de dereglare, de disponibilităţile paranormale), va dormi aici, se va trezi la ora 5. A doua zi, instructajul pentru recensământ începe la 7.45. La internat, Olimpiu îi lasă scris, în caietul de serviciu, colegului lui, Cornel: „Am ceva pe inimă. Am văzut chestiile alea, jucăriile dăruite (multe făcute în atelierele liceului?) pe dulap, în biroul pedagogilor. Iartă-mă că fac pe moralizatorul, dar… aş fi vrut şi eu pentru fiul meu să am parte de asemenea atenţii din partea elevilor din internat. Rămâne între patru ochi tot ce-ţi scriu. Fiindcă veni vorba, mereu am ocolit să-ţi spun: am permanenta impresie că elevii interni de la etajul de care răspunzi tu (şi fetele) sunt porniţi împotriva mea. Cauza o ştiu: şedinţele tale cu ei (şi ale pedagogei, care îmi e nesuferită). Dacă de la pedagoga Hulea mă aştept la orice, de la tine am lucruri bune de cerut. De ce nu eşti tu mai diplomat să te faci iubit fără să mă calci pe mine pe coadă? Ştii, când văd antipatie, îmi vine să las totul baltă. Dracul ştie când şi cum, o dată se va întâmpla şi asta. Dar ar fi păcat să fii tu ţapul ispăşitor. De altfel, am mai discutat noi despre plăcutul ăsta. E păcat că nu-ţi dai seama cum vorbesc eu despre tine în lipsa ta, cum îi fac pe copii să te iubească (da, Cornele) când tu eşti acasă… Am căzut în melancolie azi, vezi. Sufăr de boala jucăriilor lipsă pentru fiul meu şi mă simt nefericit când văd că apropiaţii mei îmi sunt, de fapt, nişte… depărtaţi. La naiba cu tot egoismul nostru… Zău!“.

Dida, soţia lui Oli, iese în fiecare zi, de la o vreme încoace, cu Mihai, fiul, la plimbare şi la fiecare întoarcere acasă copilul e murdar de noroi şi ud de mai mare dragul, din cap până în picioare. Dida se amuză că Olimpiu, în a doua zi de instructaj pentru recensământ, a crăpat de somn şi de plictiseală în sală, lectorii de la tribună, veniţi de la Bucureşti, sunt nişte ciubote – nu înţelegea nimeni nimic, motiv să apară revolta în rândul celor din sală cu „huo, nu sunteţi buni, sunteţi bătuţi în cap, vrem alţi lectori!“… S-a trecut la ameninţări cu amenzi. În a treia zi de instructaj, de la ora 7.45, Olimpiu se trezeşte prea târziu, se duce la instructaj neras, nemâncat, cu pantofii murdari. La ora 14.45 au fost anunţaţi că vor mai fi chemaţi până pe 3 ianuarie la alt instructaj. Nervi inutili. Seara, ajuns la internat, la serviciu, găseşte răspunsul lui Cornel în caietul pedagogului: „Dragă Oli, am să încep să scriu aceste rânduri la fel ca pe-o scrisoare, o scrisoare de la prieten la prieten (te consider prietenul meu). Este o treabă de cunoaştere a omului (şi tu încă nu mă cunoşti bine, deşi eu credeam că da). Eu, dragă Olimpiu, sunt omul care face totul pentru prieteni. Am fost în stare chiar să mă cert şi cu mama pentru ei (nu mă refer la tine, desigur, ci la prietenii mei mai vechi), eu nu pot să fac nici un rău unui prieten. Tu nu ţi-ai dat seama că exerciţi o puternică influenţă asupra mea? Nu ţi-ai dat seama că îmi place că eşti cum eşti şi că vreau la rândul meu să fiu ca tine? Sunt foarte tânăr, fără experienţă de viaţă, am venit aici exact de pe băncile şcolii, de câte ori nu am ştiut cum să procedez. Nu ai impresia că mi-ai spus lucruri care mi-au fost de un real folos, schimbându-mă foarte mult într-o perioadă scurtă? De ce-ţi faci gânduri negre? Cum poţi să crezi că am făcut eu aşa ceva, să te pun pe tine într-o lumină proastă şi să mă înalţ pe mine? Am să mă explic pe larg în ceea ce fac eu la serviciu la internat“… Olimpiu nu citeşte mai departe. Nu poate fi atent, va trebui să reia „scrisoarea“ lăsată de Cornel. De trei zile, Olimpiu nu se gândeşte decât la puterile extrasenzoriale ale omului, nemaiştiind ce să creadă, incidentul cu membrele care pluteau în aer, în sala mare a Ateneului Popular, la primul instructaj pentru recensământ l-au impresionat profund – cu atât mai mult cu cât colegul lui, Cornel, nu le-a văzut, nu era pe fază. Mişcarea mobilierului intra în regula unui cutremur neînsemnat, care a durat câteva secunde, deşi soţia lui n-a confirmat că a fost anunţat vreun cutremur, ea cel puţin nu l-a simţit, iar la ştiri n-a auzit nimic legat de un cutremur. Au ţipat femei atunci… Înseamnă că numai cei cu puteri extrasenzoriale au receptat incidentul… Dacă ar fi atât de simplu. Olimpiu a visat astă noapte exact ce i s-a întâmplat la Ateneul Popular, s-au mişcat mobilele unde era (dar n-a recunoscut locul în vis; sigur nu era la sala Ateneului Popular) şi a văzut mâini şi picioare dezmembrate plutind. Un vis contemplativ? I se strânge inima, vine spre el vreun semnal din viitor? În vis, o mână dezmembrată, în levitaţie, a venit şi i-a strâns mâna dreaptă, nu i-a făcut nici cel mai mic rău, dar a simţit presiunea fiecărui deget. „Trebuie să fi trăit această senzaţie…“, i-a spus soţiei.