Philippe Besson, Arrête avec tes mensonges

Copyright © Editions Julliard, Paris, 2017

All rights reserved

© 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6942-4

ISBN PDF: 978-973-46-6943-1

ISBN print: 978-973-46-6872-4

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă:  © PhotoAlto/Alamy Stock Photo

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Scriitor, dramaturg şi scenarist, critic literar şi autor de emisiuni de televiziune, PHILIPPE BESSON (n. 1967) este unul dintre autorii cei mai importanţi ai generaţiei sale. Primul său roman, En l’absence des hommes, publicat în 2001, a cunoscut un mare succes de public şi de critică, primind Premiul Emmanuel-Roblès. În acelaşi an îi apare romanul Son frère, ecranizat în 2003 de Patrice Chéreau, film care va fi distins cu Ursul de Argint la Festivalul de la Berlin. Următorul, L’Arrière-saison (2002), va fi recompensat cu Marele Premiu RTL-Lire în 2003, an în care îi apare un al patrulea roman, Un garçon d’Italie, nominalizat la premiile Goncourt şi Médicis. Din acest moment se va dedica scrisului, publicînd încă 13 titluri, printre care se numără şi Les Passants de Lisbonne (Rătăcitori prin Lisabona, Polirom, 2016).

În memoria lui Thomas Andrieu

(1966-2016)

„Nu era nevoie să ațâțe dorința. Exista de la prima privire, sau nu fusese nicicând. Era înțelegerea imediată a raportului de sexualitate – sau nu era nimic.“

Marguerite Duras, Amantul¹

„El spune: mă hotărâsem să nu-mi mai placă bărbații, dar tu mi-ai plăcut.“

Hervé Guibert, Fou de Vincent

„Am conchis cu o resemnare dureroasă că toate posibilitățile deliciilor aleatorii dispăruseră, că nu mai puteam face ce voiam când voiam. Viitorul nu mai exista. Totul era în trecut și rămânea acolo.“

Bret Easton Ellis, Lunar Park²

1. Traducere din franceză de Emanoil Marcu, Humanitas, București, 2002, p. 23.

2. Traducere din engleză și note de Teodor Fleșeru, Polirom, Iași, 2006, p. 165.

Într-o zi, pot spune exact când, știu data, cu precizie, într-o zi sunt în holul unui hotel, într-un oraș de provincie, un hol ce joacă și rolul de bar, stau într-un fotoliu, vorbesc cu o jurnalistă, între noi, o masă joasă, rotundă, jurnalista îmi ia un interviu despre romanul meu Hotărâre de rămas-bun¹, care tocmai a apărut, îmi pune întrebări despre despărțire, despre scrisul de scrisori, despre exilul ce vindecă sau nu, îi răspund, știu răspunsurile la întrebările acelea, răspund aproape absent, cuvintele vin ușor, mecanic, astfel încât privirea mi se plimbă peste cei care străbat holul, vânzoleala, sosirile și plecările, inventez vieți pentru oamenii ce se duc și vin, încerc să-mi imaginez de unde vin, încotro pleacă iar, mi-a plăcut dintotdeauna să fac asta, să inventez vieți pentru niște necunoscuți cu care abia dacă m-am intersectat, să mă interesez de niște siluete, e aproape o manie, cred c-a început din copilărie, da, era acolo, la cea mai fragedă vârstă, acum îmi amintesc, o neliniștea pe mama, spunea: încetează cu minciunile tale, spunea minciuni în loc de povești, am rămas cu chestia asta, așadar ani întregi după o continui, inventez scenarii răspunzând la întrebări, vorbind despre suferinţa femeilor părăsite, sunt două lucruri pe care știu să le disociez, pe care le pot face concomitent, când zăresc un bărbat din spate, trăgând după el un troler, un tânăr pregătindu-se să iasă din hotel, din mers, din ținută ţipă tinerețea, și sunt strivit pe loc de imaginea asta, pentru că e o imagine imposibilă, o imagine care nu poate să existe, se poate să mă înşel, bineînțeles, până la urmă nu văd chipul, nu pot să-l văd de unde sunt așezat, însă e ca și cum aș fi sigur de acest chip, ca și cum aș ști cum arată bărbatul, și o spun iar: nu se poate, efectiv nu se poate, și totuși lansez un prenume, Thomas, mai degrabă îl strig, Thomas, iar jurnalista din față mea se sperie, era aplecată deasupra carnetului, ocupată să ia repede notiţe, să-mi transcrie vorbele, și iat-o ridicându-și capul, contractându-și umerii, ca și cum aș fi strigat la ea, ar trebui să îmi cer scuze, dar nu o fac, absorbit de imaginea în mișcare și așteptând ca prenumele strigat să-și producă efectul, însă bărbatul nu se întoarce, își continuă drumul, ar trebui să deduc de aici că m-am înșelat, de data asta de-a binelea, că totul n-a fost decât un miraj, că du-te-vino-ul a provocat mirajul, iluzia, dar nu, mă ridic, dintr-un salt, pornesc în urmărirea celui care se îndepărtează, nu mă împinge nevoia de a verifica, fiindcă în clipa aceea încă sunt convins că am dreptate, că am dreptate împotriva oricărei rațiuni², împotriva evidențelor, îl ajung pe bărbat din urmă pe trotuar, îi pun mâna pe umăr, se întoarce și.

1. Se résoudre aux adieux, Julliard, 2007.

2. În original, joc de cuvinte intraductibil: avoir raison contre la raison.

Capitolul unu

1984

Curtea de recreație a unui liceu, o curte betonată înconjurată de clădiri vechi cu ferestre înalte și largi, din piatră cenușie.

Adolescenți, cu rucsacul sau ghiozdanul la picioare, discută în grupulețe, fetele cu fetele, băieții cu băieții. Dacă te uiţi cu atenție, vei descoperi un supraveghetor, numai cu puțin mai mare.

Iarnă.

O vezi în crengile goale ale unui copac plantat acolo, în mijloc, pe care l-ai crede mort, în chiciura de la geamuri, în aburii ce ies din guri, în mâinile frecate pentru a te încălzi.

Toiul anilor ’80.

Asta o ghicești din îmbrăcăminte, blugi foarte strânși pe picior, decolorați cu apă de Javel, acoperiți cu pete deschise, cu talie înaltă, pulovere cu model; fetele poartă uneori jambiere lungi de lână, în multe culori, căzute pe glezne.

Am șaptesprezece ani.

Nu știu că nu voi mai avea niciodată șaptesprezece ani, nu știu că tinerețea nu ține, că nu-i decât o clipă, că dispare, iar când îți dai seama e prea târziu, s-a terminat, s-a evaporat, ai pierdut-o, câțiva din jurul meu o presimt și o spun totuși, adulții o repetă, dar eu nu îi ascult, vorbele lor se rostogolesc peste mine, nu se agață, intră pe-o ureche și ies pe alta, sunt un idiot, un idiot nepăsător.

Sunt elev în terminala C¹ la liceul Élie Vinet din Barbezieux².

Barbezieux nu există.

Să formulăm altfel. Nimeni nu poate spune: cunosc locul ăsta, sunt în stare să-l identific pe o hartă a Franței. În afară, poate, de cititorii, din ce în ce mai rari, ai lui Jacques Chardonne³, născut în oraș, care i-a ridicat în slăvi îndoielnica „bunăstare“. Sau de cei, mai numeroși, dar care nu ştiu dacă-şi mai amintesc, care-o luau odinioară pe drumul național 10 pentru a merge în vacanță la începutul lunii august, în Spania sau în Landes⁴, văzându-se blocați în mod sistematic în ambuteiaje, chiar acolo, din cauza unei succesiuni prost gândite de semafoare și a unei îngustări de șosea.

În Charente. La treizeci de kilometri sud de Angoulême. Aproape capătul departamentului, aproape Charente-Maritime, aproape Dordogne. Terenuri calcaroase propice viței-de-vie; nu precum cele cu fața către Limousin, argiloase, reci. Un climat oceanic; iernile sunt blânde și ploioase, nu întotdeauna e vară. Din câte îmi pot aminti, domină cenușiul; umiditatea. Vestigii galo-romane, biserici, castele; al nostru seamănă cu un castel-fort, însă ce era de apărat acolo atunci? În jur: dealuri; se spune că peisajul e vălurit. Și apoi, cam asta e tot.

Acolo m-am născut. Pe atunci încă exista o maternitate. S-a închis de ani buni. Nu se mai naște nimeni la Barbezieux, orașul e sortit dispariţiei.

Și cine-a auzit de Élie Vinet? Unii susţin c-a fost profesorul lui Montaigne, cu toate că aspectul n-a fost niciodată stabilit în mod serios. Să zicem că a fost un umanist din secolul al XVI-lea, traducător al lui Catul și directorul colegiului Guyenne din Bordeaux. Și că întâmplarea a făcut să se nască la Saint-Médard, un teritoriu cuprins de Barbezieux. Liceul a primit numele său. Nu s-a găsit altul mai bun.

În sfârșit, cine-și aduce aminte de terminalele C? Azi li se spune S⁵, cred. Chiar dacă denumirea nu acoperă aceeași realitate. Cursurile de matematică, pretinse a fi cele mai selective, cele mai prestigioase, îți deschideau ușile claselor pregătitoare, te puteau conduce spre școlile înalte, în timp ce restul te condamnau la universitate sau la studii profesionale terminate în doi ani; sau se opreau acolo, ca într-o fundătură.

Sunt, așadar, dintr-o epocă apusă, dintr-un oraș ce moare, dintr-un trecut fără glorie.

Să fiu înțeles: nu mă mâhnește. Asta e. Nu mi-am ales eu soarta. La fel ca toată lumea. Sunt mulțumit cu cât am.

Oricum, la șaptesprezece ani, nu văd lucrurile atât de limpede. La șaptesprezece ani, nu visez la modernitate, la locuri îndepărtate, la bolta cerească. Iau totul ca atare. Nu am nici o ambiție, nu sunt stăpânit de nici o ură adâncă, nu cunosc nici măcar plictiseala.

Sunt un elev exemplar, ce nu ratează niciodată o oră, ce obține aproape întotdeauna cele mai bune note, sunt mândria profesorilor. Astăzi l-aș pălmui pe puștiul ăla de șapteșpe ani, nu din cauza rezultatelor bune, ci pentru că nu caută decât să le fie pe plac celor care îl judecă.

Mă aflu în curtea de recreație, împreună cu ceilalți. E ora la care se dă pauză. După două ore de filo („Se poate totodată admite libertatea omului și presupune existența inconștientului?“, ni s-a spus: iată genul tipic de subiect ce poate pica la bac). M-așteaptă o oră de științele naturii. Frigul îmi ciupeşte obrajii. Port un pulover jacard cu mult albastru. Un pulover lălâu, pe care mi-l pun prea des, care se scămoșează. Niște blugi, o pereche de bascheți albi. Și ochelari. Nu-i am de mult. Vederea mi-a scăzut brusc în anul de dinainte, am devenit miop în câteva săptămâni fără să se știe de ce, mi s-au recomandat ochelari, m-am supus, n-am avut de ales. Am păr ondulat, fin, ochi ce bat în verde. Nu sunt frumos, dar atrag atenția; sunt conştient de asta. Nu din cauza înfățișării, nu, datorită rezultatelor mele se bârfește: e strălucitor, cu mult deasupra celorlalți, o să ajungă departe, ca fratele lui, minţile strălucite ale familiei, într-un loc, într-un moment în care mulți nu ajung nicăieri, asta îmi atrage tot atâta simpatie pe câtă antipatie.

Sunt tânărul acela, în iarna din Barbezieux.

Cei care mă însoțesc se numesc Nadine A., Geneviève C., Xavier C. Chipurile lor îmi sunt întipărite în memorie, în vreme ce atâtea altele, mai recente, s-au şters.

Cu toate astea, nu de ei sunt interesat.

Ci de-un băiat de mai încolo, rezemat cu spatele de unul dintre pereți, flancat de doi tipi de vârsta lui. Un băiat cu părul ciufulit, cu barba abia mijită, cu privirea întunecată. Un băiat din altă clasă. Din terminala D⁶. Altă lume. Între noi, o graniță de netrecut. Poate dispreț. Cel puțin aroganță.

Iar eu nu-l văd decât pe el, băiatul longilin și distant, care nu vorbește, mulțumindu-se să-i asculte pe cei doi tipi, fără să gesticuleze, fără măcar să surâdă.

Știu cum îl cheamă. Thomas Andrieu.

Să vă povestesc: sunt fiul învățătorului, directorul școlii.

De altfel, am crescut într-o școală primară la opt kilometri de Barbezieux; la parter, singura clasă din sat, la primul etaj, locuința ce ni se dăduse.

Tata mi-a fost profesor din grădiniță până în CM2⁷. Șapte ani să-i primesc învățăturile, el în sacou gri, noi în spatele băncilor de lemn, șapte ani încălziți de o sobă cu petrol, cu hărțile Franței pe pereți, ale Franței de dinainte, o Franță cu fluviile și afluenții, cu denumirile orașelor scrise proporțional cu populația lor, tipărite de Editura Armand Colin, iar dinapoia ferestrelor umbra lăsată de doi tei, șapte ani să-i spun „domnule“ și „dumneavoastră“ la ore, nu fiindcă mi-o ceruse, ci ca să nu mă deosebesc, să nu mă separ de colegi, dar și pentru că întruchipa autoritatea, genul ăla de tată, autoritatea ce nu se discută. După școală, rămâneam în clasă cu el să-mi fac temele, cât pregătea lecțiile pentru a doua zi, trasând în marele său caiet cu pătrățele linii orizontale și verticale, umplând căsuțele cu frumosul său scris ordonat. Aprindea radioul, asculta „Radioscopie“ cu Jacques Chancel⁸. N-am uitat. Vin din copilăria asta.

Tata îmi poruncea să am note bune. Nu aveam dreptul să fiu slab, nici măcar de mijloc. Trebuia să fiu cel mai bun, pur și simplu. Nu exista decât un loc, primul. Spunea că salvarea vine din studii, că doar studiile îți permit să „urci în lift“. Își dorea școlile înalte pentru mine, nimic altceva. M-am supus. Ca și cu ochelarii. De nevoie.

M-am întors recent în locul copilăriei, satul în care nu pusesem piciorul de atâția ani. M-am întors împreună cu S., ca să știe. Dacă gardul e tot acolo, cu glicina căzătoare, teii au fost tăiați, iar școala s-a închis – de mult. A fost transformat în clădire de locuit. Am arătat cu degetul fereastra camerei mele. M-am străduit să mi-i închipui pe noii locatari, n-am reușit. După care ne-am urcat din nou în mașină și i-am arătat centrul satului prin care o dată la două zile trecea un camion cu mărfuri, o furgonetă Citroën veche ce servea drept minimagazin ambulant, grajdul unde mergeam să luăm lapte, biserica părăginită, micul cimitir în pantă, pădurea unde creșteau hribii la început de octombrie. Nu-și închipuia că mă pot trage de-acolo, dintr-o lume atât de rurală, atât de minerală, o lume domoală, aproape de neclintit, fosilizată. Mi-a spus: ți-a trebuit, probabil, multă voință să te ridici. N-a spus: ambiție, curaj sau ură. I-am spus: a fost voinţa tatălui meu. Eu aș fi rămas mult și bine în copilărie, în puf.

Thomas Andrieu, nu știu al cui fiu e, și dacă asta are vreo importanță. Nu știu unde stă. În momentul acela, nu știu nimic despre el. Doar că e-n terminala D. Și părul ciufulit, privirea întunecată.

Numele i-l cunosc pentru că m-am informat până la urmă. Așa, într-o zi, fără să mă trădez, pe cel mai degajat ton, înainte să trec mai departe. Dar nu m-am informat despre nimic altceva.

Mai ales nu vreau să se știe că mă interesez de el. Căci ultimul lucru pe care mi-l doresc e ca ceilalţi să se întrebe din ce motiv m-aș interesa de el.

Pentru că a-ți pune întrebarea asta nu ar face decât să alimenteze zvonul care circulă în privința mea. Se zvoneşte că „prefer băieții“. Se constată că uneori am gesturi de fată. Și apoi nu sunt bun la sport, sunt varză la gimnastică, incapabil la aruncat greutatea, sulița, neinteresat de fotbal, de volei. Și îmi plac cărțile, citesc mult, sunt văzut deseori ieșind din biblioteca liceului cu un roman în mână. Și nu se ştie să fi avut vreo prietenă. Asta e suficient ca să-ţi clădeşti o reputație. Să mai spun că jignirea țâșnește în mod regulat, acel „poponar jegos“ (uneori e pur și simplu „fătălău“), strigat de departe sau şoptit când trec, și că mă străduiesc să-l ignor complet, să nu răspund niciodată, să dau dovadă în schimb de cea mai desăvârșită indiferență, ca și cum n-aș fi auzit (ca și cum era posibil să nu aud!). Ceea ce îmi agrava situația: un heterosexual pur și dur n-ar permite niciodată să i se spună lucruri de genul ăsta, ar nega cu vehemență, i-ar sparge faţa celui care arunca jignirea. Să taci şi să-nghiţi înseamnă să confirmi.

Evident, „prefer băieții“.

Dar încă nu sunt în stare să rostesc propoziția asta.

Mi-am descoperit orientarea foarte devreme. La unsprezece ani știam. La unsprezece ani, înțelesesem. Atracția mea se îndreaptă atunci spre un băiat din sat, pe nume Sébastien, cu doi ani mai mare ca mine. Casa lui, nu departe de a noastră, are o dependință, un fel de șură. La etaj, după ce ai luat-o pe o scară de pod, pătrunzi într-o încăpere unde sunt depozitate tot felul de lucruri. Există chiar și o saltea. Pe salteaua asta mă rostogolesc prima dată, înlănțuit cu Sébastien. Nu suntem încă puberi, însă avem deja curiozitatea pentru corpul celuilalt. Primul sex de băiat pe care îl țin în mână e al lui. Primul sărut el mi-l dă. Prima îmbrățișare, piele pe piele, e cu el.

La unsprezece ani.

Ni se întâmplă, de asemenea, să ne refugiem în rulota părinților mei, care e lăsată într-un garaj alăturat, în sezonul mort (din primăvară, e instalată în campingul GCU din Saint-Georges-de-Didonne⁹, o să petrecem weekendul acolo, umblăm pe plajă, cumpărăm churros¹⁰ de pe promenada din buza mării și din piață creveți gri ce sfârșesc în boluri la ora aperitivului). Știu unde e cheia. Se simte aerul închis, e întuneric, gesturile sunt neşovăielnice, nu suntem reținuți de nici o rușine.

Azi mă uimește precocitatea noastră, pentru că pe-atunci nu exista Internet, nici măcar casete video, nu tu Canal Plus, nu ne-am uitat niciodată la porno, și cu toate astea știm cum se face, știm cum să procedăm. Sunt unele lucruri pe care n-ai nevoie să le înveți, chiar copil fiind. Vom fi și mai plini de fantezie la pubertate. Nu mai e mult până atunci.

Nu sunt deloc copleșit de revelația asta. Dimpotrivă, mă încântă. Mai întâi, fiindcă se joacă la adăpost de alte priviri și copiii se dau în vânt după jocurile secrete, după clandestinitatea ce îi ține pe adulți deoparte. Pe urmă, fiindcă nu văd ceva rău în a-ți face bine; îmi place să fiu cu Sébastien, nu pot concepe să asociez plăcerea cu o greșeală. În sfârșit, fiindcă intuiesc că starea asta de lucruri îmi pecetluiește diferența. Așa, nu voi semăna cu toți ceilalți. Voi fi în sfârșit deosebit. Voi înceta să fiu elevul model. Nu voi fi nevoit să urmez turma. Din instinct, detest turmele. Am păstrat chestia asta.

Mai târziu, așadar, înfrunt violența pe care o provoacă presupusa diferență. Aud vestitele jigniri, cel puțin insinuările veninoase. Văd gesturile efeminate jucate cu afectare în prezența mea, încheieturile mâinii frânte, ochii mirați, felațiile mimate. Dacă tac, e pentru a nu fi nevoit să înfrunt violența. Lașitate? Posibil. Un mod de-a mă proteja, negreșit. Dar niciodată nu mă voi dezminți. Niciodată nu mă voi gândi: e ceva rău, sau: aș fi făcut mai bine să fiu ca toată lumea, sau: o să-i mint ca să m-accepte. Niciodată. Rămân ce sunt. În tăcere, evident. Însă o tăcere încăpățânată. Mândră.

I-am reținut numele. Thomas Andrieu.

Mi se pare un nume frumos, o identitate frumoasă. Încă nu știu că, într-o zi, voi scrie cărți, că voi inventa personaje, că va trebui să dau nume acestor personaje, dar deja sunt sensibil la sonoritatea identităților, la fluiditatea lor. Știu, în schimb, că prenumele trădează câteodată o origine socială, un mediu, și că îi ancorează pe cei care le poartă într-o epocă.

Voi descoperi că Thomas Andrieu are la urma urmelor o identitate înșelătoare.

Mai întâi, Thomas nu e un prenume des întâlnit pe la mijlocul anilor ’60 (întrucât Thomas al „meu“ va avea optsprezece ani în 1984). Pe băieți îi cheamă mai degrabă Philippe, Patrick, Pascal sau Alain. În anii ’70, vor câștiga teren cei numiți Christophe, Stéphane, Laurent. De fapt, cei numiți Thomas nu vor avea cu adevărat succes decât în anii ’90. Astfel că băiatul cu ochi negri este înaintea timpului său. Ori mai curând părinții lui sunt. Iată ce am dedus de aici. Voi descoperi însă că nici asta nu înseamnă nimic. Prenumele era al unui bunic decedat prea devreme, atât.

Pe urmă, Andrieu este o enigmă. Poate fi un nume de general, de om al bisericii sau de țăran. Chiar și așa, mi se pare că e un nume câmpenesc, fără s-o pot justifica foarte bine.

Pe scurt, îmi pot imagina orice. Și nu dau înapoi. În unele zile, T. A. este un copil boem, provenit dintr-o familie ce va fi avut simpatie pentru Mai ’68. În alte zile, este un fiu de burghezi, ușor dezmățat, cum sunt uneori odraslele care vor să-și necăjească părinții rigizi.

Mania mea de a inventa existențe; v-am vorbit despre asta.

În orice caz, îmi place să-i repet prenumele în secret, în liniște. Îmi place să-l scriu pe capete de hârtie. Sunt prostesc de sentimental; de altfel, asta nu prea s-a schimbat.

Așadar, în dimineața aceea, stau în curtea de recreație și îl pândesc pe Thomas Andrieu.

Un moment ce s-a produs deja, ce a avut loc înainte. Am aruncat de multe ori priviri în direcția lui, scurt. Mi s-a întâmplat de asemenea să mă întâlnesc cu el pe coridoare, să-l văd venind parcă în întâmpinarea mea, să-l ating în treacăt, să-l simt îndepărtându-se în spatele meu fără să se întoarcă. M-am nimerit la cantină la aceeași oră cu el, lua prânzul împreună cu cei din clasa lui, dar nu am împărțit niciodată aceeași masă; clasele nu se amestecă nicicând. Odată, l-am reperat în timp ce stătea pe podium, în timpul unei ore, trebuia să facă o prezentare și unele săli de curs au pereți de sticlă; de data asta, am încetinit pasul, n-avea cum să mă vadă, prea ocupat cu prezentarea, l-am studiat, pentru că nu putea bănui nimic din vicleșugul meu. La fel, câteodată se așază pe treptele din fața liceului și fumează o țigară; i-am surprins privirea goală în timp ce fumul i se evapora din gură. Seara, l-am văzut cum părăsește liceul, cum se îndreaptă spre Campus, barul de lângă clădire ce dă în intersecția cu drumul național 10, cum intră acolo ca să se întâlnească cu niște prieteni, probabil. Trecând prin fața geamurilor barului, l-am văzut cum dă o bere pe gât, cum joacă pinball. Îmi amintesc mișcarea șoldurilor lui lângă pinball.

Nu s-a ivit însă nici o vorbă; nici o atingere. Nici din greșeală. Nici din întâmplare.

Și am făcut mereu în așa fel încât să nu zăbovesc, să nu-i provoc mirarea sau neplăcerea de a fi privit cu insistență.

Mă gândesc: nu mă cunoaște, deloc. Sunt sigur că m-a zărit, dar nu i s-a fixat nimic în memorie, nici cea mai neînsemnată imagine. Poate îi va fi ajuns la urechi zvonul care circulă pe seama mea, însă nu s-a înhăitat niciodată cu cei care mă fluieră, mă batjocoresc. Nici o șansă, de asemenea, să fi auzit laudele pe care mi le adresează profesorii; trebuie că-l doare fix în cot.

Sunt un străin pentru el.

Sunt singurul mistuit de dorinţa asta. De elanul ăsta sortit să rămână neconsumat. De iubirea asta neîmpărtășită.

Simt dorința, îmi dă fluturi în stomac, îmi străbate șira spinării. Însă trebuie s-o înfrânez permanent, s-o înăbuş ca să nu sară în ochi. Căci am înțeles deja că ea este vizibilă.

Sunt plin de avânt. Ghicesc o mișcare, o direcţie, ceva ce mă poartă spre el, ce mă duce la el tot timpul. Dar sunt nevoit să rămân nemișcat. Să mă stăpânesc.

Mă transportă, mă face fericit sentimentul amoros. Dar mă și arde, mă doare, cum dor toate iubirile imposibile.

Căci simt această imposibilitate foarte acut.

Cu greutatea te poți acomoda; depui eforturi, pui la cale șiretlicuri, încerci să seduci, te faci frumos, în speranța c-o vei învinge. Însă imposibilitatea, prin definiție, aduce cu ea înfrângerea.

Băiatul ăsta, fără doar și poate, nu-i pentru mine.

Și nici măcar pentru că n-aș fi îndeajuns de seducător, îndeajuns de atrăgător. Ci fiindcă pur și simplu e pierdut pentru băieți. Nu-i făcut pentru ei, pentru cei ca mine. Fetele îl vor avea.

De altfel, roiesc în jurul lui. Îi dau târcoale, îi caută atenția, prezența. Chiar și cele care mimează indiferența se prefac în realitate, neavând alt scop decât să-i obțină favorurile.

El le privește făcând-o. Știe că place. Tipii care plac o știu. E ca o certitudine liniștitoare.

Câteodată le lasă să înainteze. L-am zărit deja învârtindu-se pe lângă unele dintre ele; erau de multe ori drăguțe. Am simțit numaidecât mușcătura unei gelozii trecătoare. Și a neputinței.

Așa stând lucrurile, de obicei le ține la distanță. Mi se pare că preferă compania celor de felul său, a celor care îi seamănă. Că gustul său pentru prietenie sau pentru colegialitate iese învingător în fața oricărei alte considerații. Totuși, nu întârzie să mă surprindă, tocmai pentru că și-ar putea folosi cu ușurință arma frumuseții, pentru că e la vârsta cuceririlor, pentru că poți dori să-i impresionezi pe ceilalți adunând cât mai multe. Cu toate astea, reticența lui nu e de-ajuns ca să mă facă să nutresc vreo speranță secretă. Mi-l face doar și mai simpatic. Pentru că îi admir pe cei ce nu exercită puterea de care dispun.

Are gust și pentru singurătate, e limpede. Fumează singur. Vorbește puțin. Are mai ales atitudinea asta, trup sprijinit de-un perete, privire coborâtă înspre pământ, înspre teniși, felul ăsta de-a fi absent din lume.

Cred că-l iubesc pentru singurătatea asta. Ba chiar că tocmai ea m-a împins la-nceput către el. Îmi place retragerea lui, separarea lui de exterior, cât și lipsa lui de frică. O asemenea singularitate mă tulbură, mă copleșeşte.

Să revenim însă la dimineața aceea din iarna lui 1984, o iarnă cu vânturi cumplite, intemperii, naufragii pe Canalul Mânecii, furtuni de zăpadă pe coline, vedem imaginile la jurnalul de la ora opt (încă se spune opt, nu douăzeci).

O dimineață ce trebuia să semene cu toate celelalte, purtând amprenta dorinței mele sterile, a ignorării lui pentru mine.

Doar că lucrurile nu se întâmplă cum era prevăzut.

Când pauza se apropie de sfârșit, când va suna de reluarea orelor, când unii elevi încep să se întoarcă pe coridoare, să părăsească frigul înțepător din curtea de recreație, discuțiile referitoare la politică, la emisiunile de la televizor, la viitoarea vacanță din februarie, când Nadine, Geneviève și Xavier se îndepărtează pentru a merge să-și recupereze ghiozdanele din sala festivă, lăsându-mă singur, ghemuit, ocupat să caut o lucrare de științe naturale în harababura din rucsac, dintr-odată ghicesc o prezență, alături de mine. Recunosc imediat tenișii albi și rămân pironit locului, ridic încet capul în direcția băiatului care mă domină; în spatele lui, un cer albastru fără pete și razele unui soare cu dinți. Thomas Andrieu este singur și el, colegii săi probabil că o iau pe scări în direcția vreunei săli de curs, mai târziu va spune c-a inventat un pretext ca să-i lase să plece înaintea lui, să nu-l aștepte, că trebuie să se ducă la CDI¹¹ pentru a împrumuta o revistă, ceva de genul. Stă în picioare în frigul iernatic, sunt jos lângă el. Mă ridic, neliniștit, stupefiat și străduindu-mă să nu arăt totuși nimic din neliniștea asta, din stupefacția asta. Mă gândesc că mi-ar putea trage un pumn, da, ideea îmi trece prin minte, el spărgându-mi faţa fără martori, nu știu de ce-ar face așa ceva, poate pentru că jignirile nu mai ajung și trebuie trecut la acțiune, îmi spun că-i în orice caz de domeniul posibilului, că se poate întâmpla; asta spune multe despre antipatia pe care cred c-o provoc. Dar şi despre uluirea mea. Căci el spune calm: n-am chef să merg la cantină-n după-amiaza asta. Am putea mânca un sandvici în oraș. Ştiu un loc. Îmi dă o adresă. O oră precisă. Îl privesc atent. Zic: o să fiu acolo. Își coboară pleoapele încet; chestia asta, ochii închiși, în răstimpul unei secunde, ca o ușurare, o confirmare. Și se îndepărtează, fără să adauge nimic. Rămân prostit cu cartea de biologie în mână înainte să mă ghemuiesc din nou, înainte să-mi închid rucsacul. Știu că scena tocmai s-a produs, n-am luat-o razna și totuși îmi pare neverosimilă. Scrutez asfaltul, observ singurătatea ce se lasă în jurul meu, golirea curții de recreație, liniștea biruind.

Multă vreme, m-am tot gândit la momentul acesta, când tânărul se apropie, cu pas hotărât. Mă voi tot gândi la el ca la un interstițiu ideal, ca la o fereastră de lansare¹² extraordinar de scurtă, ca la o oportunitate aproape improbabilă. Aș fi putut face în aşa fel încât să nu fiu lăsat singur de prietenii mei, ar fi putut să nu-i convingă pe ai lui s-o ia înainte, momentul n-ar fi avut loc. Cel mai mic impediment ar fi fost de-ajuns.

Încerc să cântăresc partea de întâmplare, partea de noroc, să evaluez natura neprevăzutului care conduce la întâlnire și nu reușesc. Ești în imponderabil. (Ulterior mi-a mărturisit c-a așteptat de mai multe ori această configurație perfectă înainte de-a se apropia, dar ea nu se produsese niciodată. Până în dimineața aceea.)

Voi scrie deseori, după ani, despre imponderabil, despre imprevizibilul ce determină evenimentele.

Voi scrie și despre întâlnirile ce schimbă datele problemei, despre alăturările neașteptate ce modifică firul unei existențe, intersectările întâmplătoare ce fac traiectoriile să devieze.

Totul începe acolo, în iarna de la șaptesprezece ani.

****************

1. Până în 1995, ultima clasă liceală în sistemul de învățământ francez, corespunzătoare profilului matematică-fizică.

2. Barbezieux-Saint-Hilaire, localitate din sud-vestul Franței.

3. Romancier francez cunoscut pentru vederile sale extremiste de dreapta.

4. Departament francez cu ieșire la Golful Biscaya.

5. De la scientifique.

6. Specializarea științele naturii.

7. Prescurtare pentru cours moyen 2e année (curs mediu anul al 2-lea): ultimul an din ciclul primar, cu alte cuvinte clasa a IV-a.

8. Jurnalist, animator, timp de douăzeci și doi de ani, al emisiunii respective pe postul France Inter.

9. Stațiune balneoclimaterică de pe coasta sud-vestică a Franței.

10. Desert de origine spaniolă.

11. Prescurtare pentru Centru de Informare și Documentare.

12. Perioada în care sunt reunite condițiile optime pentru lansarea unei rachete.