© 2015 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5534-2

ISBN PDF: 978-973-46-5535-9

ISBN print: 978-973-46-5467-3

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DORIN TUDORAN (n. 30 iunie 1945, Timişoara). Absolvent al Facultăţii de Limbă şi Literatură Română a Universităţii din Bucureşti, promoţia 1968. Din august 1985, trăieşte în Statele Unite ale Americii. Între anii 1993 şi 2000 a condus birourile Fundaţiei Internaţionale pentru Sisteme Electorale (IFES) din Bucureşti şi Chişinău.

Cărţi de poezie: Mic tratat de glorie (1973), Cântec de trecut Akheronul (1975), O zi în natură (1977), Uneori, plutirea (1977), Respiraţie artificială (1978), Pasaj de pietoni (1979), Semne particulare (antologie, 1979), De bună voie, autobiografia mea (1986), Optional Future (1988), Ultimul turnir (antologie, 1992), Viitorul Facultativ/Optional Future (1999), Tânărul Ulise (antologie, 2000) şi Pisicuţ – Somnografii (antologie, Colecţia Poeţi Laureaţi ai Premiului Naţional de Poezie „Mihai Eminescu“ – Opera Omnia, 2010).

Cărţi de publicistică: Martori oculari (în colaborare cu Eugen Seceleanu, 1976), Biografia debuturilor (1978), Nostalgii intacte (1982), Frost or Fear? On the Condition of the Romanian Intellectual (traducere şi prefaţă de Vladimir Tismăneanu, 1988), Onoarea de a înţelege (antologie, 1998), Kakistokraţia (1998), Absurdistan. O tragedie cu ieşire la mare (2006), Băsesc, deci exist! (2015).

Pentru unele dintre cărţile sale, autorul a fost distins cu Premiul Uniunii Scriitorilor din România (1973, 1977, 1998), Premiul Special al Uniunii Scriitorilor din România (1992), Marele Premiu al Asociaţiei Scriitorilor Profesionişti din România – ASPRO (1998), Premiul Uniunii Scriitorilor din Republica Moldova (1998), Premiul revistei Cuvântul – „Superlativele anului“ (1998), Premiul ALIA – Adevărul literar şi artistic (2001).

Este laureat al Premiului Naţional de Poezie „Mihai Eminescu“ – Opera Omnia (2009) şi al Premiului de Poezie „Petre Stoica“ (2011).

A condus revistele Don Quichotte, AGORA, Meridian şi democracy@large. A fost redactor la Vocea Americii, Senior Director pentru Comunicare şi Cercetare şi membru al conducerii executive a Fundaţiei Internaţionale IFES, director al programului USAID Democracy Fellows administrat de World Learning şi membru al conducerii PEN Club – Scriitori în exil.

Este associate scholar la Foreign Policy Research Institute din Philadelphia şi membru permanent al juriului care acordă, anual, Marele Premiu Internaţional de Poezie „Janus Panonnius“.

Elegiile unui pamfletar

După ce şi-a antologat publicistica anilor 2002-2005 (Absurdistan. O tragedie cu ieşire la mare, Polirom, 2005), Dorin Tudoran a cedat presiunilor private şi provocărilor publice, revăzându-şi eul românesc de dinainte de expatriere în oglinda strâmbă a Securităţii (Eu, fiul lor. Dosar de Securitate, Polirom, 2010). Nescriindu-şi trecutul, lăsându-l să vorbească pe toate vocile lui (de la cele adevărate la cele măsluite), aşa cum sunt ele consemnate în arhivele CNSAS – de unde au fost recuperate cu acribie de Radu Ioanid –, Tudoran nu a avut, ca alţii, dorinţa de a-şi rescrie biografia în cheie eroică (nici nu era nevoie, fiindcă dăduse toate probele de curaj „în timp real“), rezumându-se la note liminare strict necesare. În acelaşi an a revenit şi la poezie, în seria dedicată de Paralela 45 laureaţilor Premiului Naţional de Poezie „Mihai Eminescu“, cu antologia Pisicuţ (Somnografii). De la masivul volum de publicistică politică, civică şi intelectuală Kakistocraţia (Arc, Chişinău, 1998), care îi reconfirmase strălucit vocaţia de analist polemic al prezentului şi fusese fericit completat de o selecţie din vechile sale interviuri cu figuri ale elitelor româneşti (Onoarea de a înţelege, Albatros, 1998), Tudoran nu mai publicase cărţi timp de vreo şapte ani, deşi rămăsese activ în periodice.

În 2015, după alţi cinci ani de pauză editorială, în care s-a exprimat preponderent pe tot mai popularul său blog, Certocraţia (www.dorintudoran.com), autorul ne oferă simultan două noi volume de publicistică. Ambele, cel de faţă şi Băsesc, deci exist! Intelighenţie şi Putere în România, 2004-2014 (Cartier), sunt, cu excepţia câtorva articole şi interviuri apărute iniţial în periodice tipărite, transcrierile selective, organizate (meta)tematic, ale unui impetuos flux al conştiinţei civic-politice revărsat aproape zilnic în spaţiul virtual, din toamna lui 2008 şi până în această primăvară. O asemenea organizare a materialului, (meta)tematică, deşi subvertită şi deconstruită de expresivitatea literară a titlurilor, subtitlurilor şi mottourilor, precum şi de textele înseşi, conferă reflecţiilor la cald o structură, adică o coerenţă non-cronologică, oarecum atemporală (dar câtuşi de puţin anistorică), o anumită ordine analitică, legată strâns de (şi paradoxal coextensivă cu) haosul României în Deceniul Băsescu. Cealaltă coerenţă, a persoanei şi opiniilor autorului, dincolo de evoluţiile inevitabile ale subiectivităţii sale (asumate franc, aşa cum se va vedea mai jos), devine şi mai pregnantă la o (re)citire concentrată, pe hârtie, cu ochii şi mintea numai la text, departe de „zgomotul şi furia“ schimburilor de pe blog. Dar cititorul ideal al celor două volume complementare de care vorbesc trebuie totuşi să parcurgă şi intervenţiile de pe blog, inclusiv pe cele ale autorului, nu rareori substanţiale şi frecvent acerbe, după cum trebuie să aibă la îndemână cronica detaliată a ultimilor zece ani, dacă încă nu poate avea istoria lor.

În prefaţa sa la Absurdistan, „Spovedania unui pamfletar“, Tudoran ne dădea o bună caracterizare a firii, stilului (echivalente – o ştim cel puţin de la Buffon încoace) şi poziţiei sale: „Dacă, aşa cum s-a scris, sunt cumva un moralist dublat de un fizionomist, trebuie să adaug că e vorba de unul nefericit. Îmi pasă infinit mai mult de ce mi se pare a nu fi bine în ce fac oamenii pe care îi preţuiesc, decât mă sâcâie derbedelâcul din care trăiesc ipochimeni de la care nu ne putem aştepta la nimic bun. De aici şi impresia falsă că aş fi mai nedrept cu cei de bine, decât cu cei de rău“.

Am avut privilegiul de a observa pe viu începuturile acestui pamfletar, moralist şi fizionomist nefericit, atât de exigent cu cei capabili de mai mult şi mai bine (pentru a relua elementele de autoportret citate mai sus), dar care, în tot cazul, nu-i cruţă nici pe ceilalţi. L-am văzut prima dată în zilele de 18-20 octombrie 1978, la Iaşi, la primul şi ultimul Colocviu de Poezie din perioada comunistă. Aveam 21 de ani şi, cu o legitimaţie de presă de la Opinia studenţească, obţinută de regretatul meu prieten Dan Merişca prin Liviu Antonesei, am putut asista la toate manifestările colocviului, nu doar la cele deschise publicului. Aşa am auzit şi văzut doi oameni care vorbeau în public împotriva regimului, folosind un discurs elevat, dar cu referinţe oblice şi figuri de stil absolut transparente: Ştefan Aug. Doinaş şi Dorin Tudoran. Vocile şi – de aici intram în suprarealism – ideile şi frazele lor păreau transmise de la Radio Europa Liberă, printr-un receptor imposibil de bruiat legat din greşeală la difuzoare. După prima senzaţie, de libertate neaşteptată şi exaltantă, pe care nu o mai trăisem niciodată în public şi nu am mai regăsit-o până în decembrie 1989, am început să mă întreb: cum de se putea spune aşa ceva în România, chiar într-un cerc mai restrâns, bine controlat, eventual cu voie de la stăpânire? Era o farsă? Era un act aproape nebunesc de curaj? Ce avea să urmeze?

În acele zile, nu a urmat nimic special. Colocviul a continuat, recăzând în mica politică literară şi în prea omeneştile metehne scriitoriceşti, apoi ecourile şi zvonurile s-au stins treptat. Dar acea prestaţie a lui Dorin Tudoran avea să fie confirmată de viaţa şi ideile sale în anii următori, până la plecarea din ţară (24 iulie 1985; încheiase pe 6 iunie o grevă a foamei de patruzeci de zile) şi după aceea, printr-un parcurs spectaculos de disident continuat (nu început ori inventat) după trecerea graniţei. Citind astăzi documentele publicate în Eu, fiul lor (mai ales pp. 82-94, cu reverberaţii până la p. 106), observăm că, după cutuma epocii, mulţi dintre literaţii care asistaseră la lectura publică a unui veritabil manifest politic relevau (direct Organelor ori prin mijlocirea informatorilor) numai dimensiunea rivalităţii de breaslă, prezentând totul drept un atac la adresa (poeziei) lui Adrian Păunescu. Şi totuşi, parabola pronunţată de Tudoran la colocviu conţinea elementele unei contestări evidente a (regimului) lui Nicolae Ceauşescu: pe scurt, vorbea de doi poeţi de curte, Necesias şi Lychesias, care îl linguşeau interesat pe Alexandru Macedon. Pe moment, nu mi-a trecut prin cap că poeţii ale căror nume se repetau emfatic, inspirându-mi asocieri cu necesitatea şi lichelismul, erau ficţiuni subversive (la curtea lui Alexandru au slujit de fapt alţi patru poeţi, ale căror nume ni s-au transmis). Păreau reali, deşi nu erau – au mai fost semnalaţi doar în poezia lui Tudoran din aceeaşi perioadă, la finalul „Poeţilor de azbest“. Nici nu conta, fiindcă se înţelegea că erau figuri generice de sicofanţi, de tiranofili, arhetipuri mereu reactualizate. Peste ani, aveam să scriu eu însumi pe tema asta atât de fierbinte şi astăzi: introducerea la Mark Lilla, Spiritul nesăbuit. Intelectualii în politică (Polirom, 2005, trad. de Mona Antohi), o carte altminteri cu totul ignorată de mediul intelectual românesc partizan, care se putea totuşi recunoaşte în ea în ciuda diferenţei de calibru dintre giganţii tiranofiliei şi măruntele lor euri inflaţionare. În orice caz, parabola lui Tudoran din 1978 vorbea şi de pictorul de curte Apelles, atestat istoric (şi deci utilizabil ca efect de real pentru fictivii poeţi atât de verosimili), care-l picta măgulitor pe Alexandru şi, prin Plinius cel Bătrân, ne-a transmis între altele celebrul îndemn Ne sutor ultra crepidam. Prin urmare, dacă se putea face o echivalenţă între poeţii de curte şi Adrian Păunescu, se ştia prea bine cine era Primul Cizmar al ţării (Tudoran a spus cizmar, nu sutor). Deci puteam cu toţii să-i identificăm atât pe sicofanţi/tiranofili, cât şi pe tiranul care se servea de ei şi le oferea privilegii din ce în ce mai meschine, dar tot mai stridente pe fundalul pauperizării generalizate. Pe scurt, am avut la Iaşi, la sfârşitul lui octombrie 1978, revelaţia unei figuri publice majore, rebelă fără a fi disfuncţională, radicală fără a fi doctrinară, temerară fără a fi sinucigaşă (mai târziu avea să înfrunte însă şi moartea). Am ştiut că urma să mai auzim de Dorin Tudoran.

Aveam să-l revăd pe 11 februarie 1990, în cursa aeriană Viena-Bucureşti. Venea de la Washington cu Vladimir Tismăneanu, pe atunci unul dintre prietenii săi apropiaţi, alături de care contribuise în diverse moduri la opoziţia internaţională faţă de Ceauşescu, iar la Otopeni a fost întâmpinat de Nicolae Manolescu şi Dan Petrescu, doi dintre foarte puţinii intelectuali rămaşi solidari cu poetul şi publicistul disident în anii conflictului său deschis cu autorităţile, până în ziua emigrării acestuia şi după aceea. De exemplu, disidenţa lui Dan Petrescu însuşi a găsit un forum preţios în Agora, revista condusă de prietenul său în Lumea Liberă, în care a publicat în principal (din păcate, după prăbuşirea comunismului, deşi înregistrarea de bază fusese trimisă în Occident din vara lui 1989) una din rarele dovezi româneşti de luciditate şi curaj din epocă, dialogul său cu Liviu Cangeopol, Ce-ar mai fi de spus. Convorbiri libere într-o ţară ocupată. Când l-am revăzut, Tudoran câştigase competiţia cu Epoca de Aur şi revenea într-o ţară liberă sau măcar în curs de eliberare de comunism, de Ceauşescu şi, ceea ce s-a dovedit aproape imposibil, de noi înşine (cei de atunci, de acum, dintotdeauna). Revenea în vizită. Şi nu avea să facă altfel nici în următorii ani, deşi în multe privinţe a fost mai prezent în România decât majoritatea celor care nu au părăsit-o niciodată. De departe şi de aproape (ca în perioada şederilor sale la Chişinău, 1993-2000), din ţara de baştină şi din cea de adopţiune, a observat şi a analizat, a reacţionat şi a scris, a polemizat şi a reflectat, întreţinând o vastă şi eterogenă reţea de contacte în perpetuă prefacere, cu o pondere considerabilă în evoluţiile spiritului public din România, cu terminaţii formative şi strategice în Occident. Sub acest aspect, singurii expatriaţi care se compară cu el sunt Vladimir Tismăneanu şi Mihnea Berindei, deşi mulţi alţii au încercat să ţeasă, la o scară mai mică, asemenea legături personale şi (cvasi)instituţionale. A păstrat şi a pierdut prieteni, şi-a făcut alţii noi, a rămas însă mereu fidel idealurilor şi valorilor pe care le întrezărise din anii ’60, le exprimase şi încercase să le trăiască în anii tot mai sumbri ai ceauşismului, le propagase şi le apărase apoi pentru noi toţi din Statele Unite atunci când păreau pierdute, ne-a ajutat să le redescoperim şi să le reclădim aici după 1989. Cum spune chiar el în mottoul prezentului volum, cu vorbele lui Bernanos, a cultivat mereu fidelităţi vii, fără conformism. E un alt fel de a vorbi atât despre consecvenţa în idealuri şi valori, cât şi despre ineluctabila istoricitate (adică schimbare permanentă) a lumii şi a noastră.

Textele din România ca părere ne-au reamintit toate aceste idealuri şi valori în vremurile tulburi ale celui de-al doilea mandat al lui Traian Băsescu, când ţara noastră a trecut printr-o criză de orientare fără precedent, generată de alianţa surprinzătoare dintre Băsescu şi băsiştii de tot felul, de la afacerişti veroşi, ţoape ambiţioase şi politicieni mafiotizaţi la cei care fuseseră şi trebuiau să rămână intelectualii critici atât de necesari într-o democraţie veritabilă. Fenomenul susţinerii lui Băsescu de către unii intelectuali de vârf va rămâne un paradox, cu toate antecedentele din alte epoci ale istoriei noastre, o tristă excepţie în Europa de Est postcomunistă, fiindcă reconstituie o privilighenţie cu veleităţi de nomenclaturică – termenul e al lui Tudoran – sub auspiciile anticomunismului moralist retrospectiv, a cărui vehemenţă creşte direct proporţional cu distanţa faţă de comunismul de stat. În prefaţa la Băsesc, deci exist!, Dorin Tudoran îşi enunţă meta-temele: Deceniul Băsescu, Memorie & Istorie (recentă), Tiranofilia Moralistă şi Oportunistă (care a inspirat şi titlul cărţii, o adaptare a cartezianismului la domeniul luptelor intestine ale intelighenţiei noastre), definindu-şi astfel perspectiva şi criteriile de alcătuire. România ca părere detaliază atât meta-temele celeilalte cărţi, cât şi altele, strâns legate de ele, desemnate uneori cu formulele plastice care s-au impus în sfera noastră publică până la pierderea ghilimelelor şi vor deveni, după eroziunea remarcabil de rapidă a sferei lor semantice, subiecte de masterat în istorie, politologie, lingvistică, antropologie: sistemul ticăloşit, statul de drept, pupini (cu varianta identificată şi botezată de Tudoran: pupincuriştii crepusculari), lovitură de stat, superimunitate, corupţie, stenograme, coabitare (în capitolul omonim se găseşte textul titular al cărţii, datat 22 iunie 2012, sintetic, autoreferenţial şi concluziv), unicameral, uninominal, joc la ofsaid (ah, cum se mai schimbă la noi linia partidului, cum rămân sicofanţii în ofsaid şi trebuie să se adapteze din mers, mereu în urma Timonierului în funcţie!), moţiune de cenzură, Securitatea şi posteritatea ei, confuzia ideologică, structura socială, justiţia (inclusiv cea retrospectivă), fuziune, reformism, stat şi alte instituţii (cum ar fi CNSAS), lustraţie, alegeri, nostalgie şi moarte. Toată această bogăţie tematică, pe care nu o pot nicidecum rezuma fără a sacrifica conţinuturi dense turnate în forme expresive, adesea ingenioase (analistul e mereu dublat de un scriitor cu vocaţia calamburului, aforismului, formulei paradoxale – nu numai cu darurile polare ale pamfletului şi elegiei), se cere cunoscută nemijlocit, în toate dimensiunile şi variaţiunile ei.

Revin la un pasaj din prefaţa la Băsesc, deci exist!, fiindcă se aplică perfect şi cărţii de faţă: „Mă interesează o perspectivă din care poate fi observată nu doar evoluţia temei, dar şi cea a cronicarului faţă de temele alese. Aşa se explică de ce un text din 2014 poate fi urmat de unul din 2008“. Să reţinem din nou, revenind la chestiunea criteriilor de organizare discutate mai sus, pentru toată publicistica lui Tudoran, această autocritică a subiectivităţii, adică a coevoluţiei observatorului şi obiectului observat în vârtejurile istoriei. E o perspectivă modestă, raţională şi pragmatică, deschisă mai mult spre realitate şi învăţare decât spre ficţiunile (ideologice, metafizice, etico-morale) auto-legitimatoare şi spre calculele de grup ori partid. Iată de ce, chiar fără asperităţile şi directeţea discursului său publicistic, Tudoran, în ciuda vocaţiei sale sociale şi a uşurinţei de a-şi face prieteni (nu numai duşmani), e parcă sortit să fie mereu sau periodic aproape singur. E un preţ greu de plătit dacă nu eşti mizantrop. Şi Tudoran nu este, deşi are, ca orice poet veritabil şi ca orice om lucid, asemenea momente de reflecţie inclementă şi autoscopie solitară.

În elegia sa Viaţa lumii, mişcător exerciţiu pe temele antice reluate de Ecleziast parcă împotriva speranţei creştine, Miron Costin scria: „Fum şi umbră sunt toate, visuri şi părere“. În acest sens, dar în dezacord cu relativul optimism al învăţatului (şi păţitului) boier moldovean, aş citi şi România ca părere. Fiindcă datul cu părerea, principala ocupaţie românească din ultimul sfert de secol (alături de pasivitate şi furt), ne-a transformat prezentul în haos, viitorul în iluzie, opinia în flecăreală cu accente isterice. Din ţara noastră, o vedem zilnic şi nu putem ascunde acest diagnostic nici de noi, nici de străini, prin vreo campanie stupidă pentru imaginea României (adesea desfăşurată tot în România), asta a rămas după atâtea experimente postcomuniste ratate: fum şi umbră, visuri şi părere. Scriind despre actualitatea ţării sale după ce chiar cele mai reţinute entuziasme şi cele mai umile speranţe au cedat întâietatea psihologică dezamăgirii şi unei reînnoite uri-de-sine, Tudoran pamfletarul a fost ajuns din urmă de Tudoran poetul elegiac. Mai râde el uneori, ne mai face şi pe noi să râdem, fiindcă are haz chiar în situaţii de plâns. Dar râsul nu durează, nu deconectează, nu vindecă, ci ne adânceşte, devenit băşcălie, în dezafectare şi sentimentul eşecului colectiv. Chiar dacă nu atinge radicalitatea ultimă a lui Cioran, alt pamfletar elegiac al românităţii devenit prin traducere interculturală scepticul de serviciu al Occidentului postbelic (patriotismul său apofatic şi antimodernist e sintetizat de expresia „Iubesc istoria României cu o ură grea“), Tudoran a ales pentru România ca părere un sfâşietor motto din marele poet rus contemporan Andrei Siniavski, exilat şi el, care spunea despre sine că locuieşte la Paris, dar trăieşte în Rusia: „patrie-mumă, putoare nemiloasă“. În această notă se şi încheie cartea în discuţie, după un capitol dedicat evocărilor unor figuri dispărute, cunoscute de autor din viaţă ori din lecturi. Cu nedumerirea în faţa soartei care ne face să iubim o patrie care-şi abandonează ori maltratează fiii, fie că pleacă, fie că nu. (De altminteri, în perioada comunistă se spunea a rămas tocmai despre cel care plecase.) Dar trista constatare că patria noastră e mumă numai pentru puţini şi ciumă pentru cei mulţi (ca să reformulez lamentaţia rusească potrivit unui dicton românesc) nu ne exonerează de propriile noastre vinovăţii, (in)acţiuni, netrebnicii, răspunderi. Tudoran o spune memorabil într-un titlu din Băsesc, deci exist!: „Am avut tot ce ne trebuie, dar am lipsit tocmai noi“. Absenţa unui noi e marea noastră culpă colectivă, la care contribuim fiecare, e motivul pentru care românii nu fac istoria pe care cred c-o merită, autoamăgindu-se cu utopii derizorii şi, chiar mai des, cu ucronii compensatorii.

Sorin Antohi

„Je crois toujours qu’on ne saurait réellement «servir» – au sens traditionnel de ce mot magnifique – qu’en gardant vis-à-vis de ce qu’on sert une indépendance de jugement absolue. C’est la régle des fidélités sans conformisme, c’est-à-dire des fidélités vivantes.“

Georges Bernanos

Cuvânt înainte

Dintre cadourile primite în jurul Crăciunului, unul îmi este foarte drag: este un exemplar din Bilete de papagal (nr. 26, vol. III), ziarul condus şi, uneori, scris integral de directorul publicaţiei (vezi primele două numere), cel care semna simplu „T. Arghezi“.

Reamintesc onor cititorului că redacţia şi administraţia publicaţiei se aflau pe „Str. Prelungirea Mărţişor, nr. 37, Bucureşti (5)“, ziarul se publica la „Tipografia «Cuvântul Românesc», Strada Cobălcescu 9, Bucureşti (1)“, iar preţul unui abonament anual (52 de numere) era de „250 şi 1.000 de lei“. Adică, tuturor după curiozitate, de la fiecare după puteri.

Îi mulţumesc încă o dată dlui Gheorghe Câmpeanu pentru acest cadou de zile mari, iar dumneavoastră vă ofer un articol semnat de „NICOLAE ANDRIEŞ“:

Despre politică

Politica la noi e ciumă şi meserie. Ciumă pentru cei mulţi, înşelaţi totdeauna, buni numai pentru vot. Meserie pentru câţiva – rentabilă, onorabilă, sigură. Nu cere nici studii, nici caracter.

Un taler cu două feţe.

O noţiune pe jumătate trivială, care serveşte de cămaşă, plapămă, frac şi cameră de automobil.

Născocire veche, dintr’o vreme când oamenii nu ştiau pentru ce să se mai certe. Conglomerat de ambiţii, pasiuni, pofte şi gânduri bune. Goană fără sfârşit după putere. Sete veşnic nepotolită.

O boală stranie. În zilele noastre când ia forme acute, cafenelele cunosc devere uriaşe. Cu o lună înainte de alegeri funcţionarii nu-şi mai văd de slujbă, oamenii de treburi, avocaţii de clienţi, doicile de copii, ţâncii de biberon. Toată lumea face politică. Adeseori fără argumente: cu înfăţişarea, vocea şi pumnul.

Politica fără zvonuri, combinaţii, şoapte, pertractări, şvarţ şi tutun e ca nunta fără lăutari.

În politică, mai mult ca în orice altceva, acţiunea primează. Gândul politic fără acţiune e schilod.

Meşteşugul vorbelor nu e obligator. Alături de cunoscuţii tenorino [sic!], câţiva peltici şi bâlbâiţi au făcut minuni în politica românească.

Nu cere nici posibilităţi excepţionale, nici bogăţie intelectuală. Preadeştepţilor le rupe gâtul. Inteligenţa covârşitoare e un lux, cu care nu poţi ajunge decât tangenţial, şi cel mult, un mare ziarist.

În politică – formula e cunoscută – a prevedea e totul. Unii din oamenii noştri, de meseria amintită, au mers mai departe spunând: a prevedea însemnează oarecum a şti din vreme. A şti e egal cu a fi bine informat. Adică o nouă ocupaţie remunerată din care trăiesc băieţii de casă şi spionii de abjectă speţă – ceea ce francezul numeşte mouchard.

Politica se realizează cu cadre, programe, ciomege, şoşeli, momeli, cucoane şi câteodată chiar cu capul. Făcută cu pasiune, cu bună-credinţă, poate duce la sărăcie veşnică.

Ca şi în alte cariere, în politică norocul primează. De aceea, în această îndeletnicire, deseori porcii ajung cel mai departe.

Un teoretician, observând că relele de care suferă un Stat sunt, în cea mai mare parte, de origină politică, a socotit că remediile nu pot fi decât tot politice. De aici formula: politique d’abord.

Unul din imperativele politicii e să nu pierzi trenul. Aşa ca în teatru intrările. Întârzierile, chiar mărunte, pot fi fatale: îţi ia altul locul ori puterea.

În prezent, politica e cozonacul de toate zilele al liberalilor. Ceilalţi mănâncă pâinea neagră a opoziţiei.

(Certocraţia, 12 ianuarie 2012)

Capitolul I

Cine este şi ce vrea de la noi
„sistemul ticăloşit“?

„L’enfer c’est les autres.“

Jean-Paul Sartre

„…patrie-mumă, putoare nemiloasă…“ (I)

Tatăl n-a ales cel mai bun moment pentru a ţine un jurnal. A fost ucis pentru acele pagini şi pentru altele trimise Europei Libere – a fost vina lui.

Fiul n-a ales cel mai bun moment pentru a cere dreptate, chiar dacă a început demersul de peste două decenii. Riscă să fie ucis de o grevă a foamei – e vina lui.

Atât de lăudata justiţie independentă a găsit momentul cel mai potrivit pentru a spăla vinovăţii de nespălat – o jalnică rescriere a istoriei.

Aceeaşi justiţie nu găseşte niciun moment pentru a face dreptate, până la capăt, celui ucis cu voluptate de fosta Securitate.

Societatea civilă fusese ucisă cu mult înainte de a fi ucis inginerul Gheorghe Ursu pentru ţinerea unui jurnal.

Societatea civilă a mai fost ucisă de câteva ori şi după 1989, aşa că Andrei Ursu e mai mult singur decât al nostru.

Când a fost ucis tatăl, sensul alegerilor îşi pierduseră, de mult, orice sens.

Când fiul cere dreptate, mulţi sunt total absorbiţi de gândul că şi aceste alegeri se vor dovedi lipsite de sens.

Cum am putea convinge măcar câţiva dintre candidaţi că şi-ar asuma un risc onorant implicându-se de partea dreptăţii?

De ce-mi amintesc, din nou, de Andrei Siniavski şi al său „patrie-mumă, putoare nemiloasă“?

De ce suntem blestemaţi să iubim ce este nemilos cu noi?

Măcar acestei ultime întrebări – pe care Andrei Ursu nu o poate rosti, din prea multă decenţă – m-aş bucura să-i răspundă un om politic.

Deprimant cât de inspiraţi sunt criminalii – din tată în fiu – şi cât de neinspirate sunt victimele lor – tot din tată în fiu.

O societate bolnavă, redusă la doar două clase reale – inspiraţii şi neinspiraţii.

(Certocraţia, 29 octombrie 2014)

Cine este şi ce vrea de la noi
„sistemul ticăloşit“?

Ce vrea de la noi, ştim foarte bine: totul. Absolut totul – să nu ne aducem aminte şi să nu vedem înainte; să nu condamnăm comunismul, ci să ne pregătim de comunism; să nu vedem jaful, ci să ne lăsăm permanent jefuiţi; să nu vedem corupţia, ci să ne asimilăm corupţiei; să nu ne recunoaştem turnătorii, ci să ne lăsăm turnaţi până în vecii vecilor; când îi recunoaştem, să le cerem scuze; să punem permanent eşecurile pe seama celorlalţi şi să ne însuşim încontinuu performanţele lor; să spunem „Bogdaproste!“ celor ce ne-au sărăcit cu piramidele lor financiare şi să le plătim ratele pentru avioanele, iahturile şi insulele personale.

Dar cine este, cu adevărat, sistemul ticăloşit, nu ştim. Despre el se vorbeşte fie la modul impersonal, fie la modul pătimaş. Depinde pe cine întrebi.

Dacă îl întrebi pe Dinu Patriciu, există şanse să-ţi spună că sistemul ticăloşit sunt cei ce l-au târât la procuratură şi l-au proptit în arest temporar fără niciun respect pentru statul de drept. Dacă îl întrebi pe Traian Băsescu, îţi va spune că sistemul ticăloşit sunt petrodolarii, structurile, mogulii de presă şi toţi aliaţii săi (foşti, trecuţi şi viitori) de guvernare.

Dacă întrebi structurile, ţi se răspunde: „Care structuri, domn’e? Ai căpiat?“.

Dacă îl întrebi pe Adrian Năstase, îţi va spune că sistemul ticăloşit sunt cei care n-au înţeles cum de mătuşa Tamara, dintr-o pensie mică, mititică, a lăsat nepoţilor Dana & Adi o avere mare, măricică. Dacă îl întrebi pe Dan Voiculescu, îţi va spune că sistemul ticăloşit sunt verişoara sa, dna Paraschiva Silaghi (ticăloşită de parşivul Occident), Sfânta Parascheva (ticăloşită de lunecosul Orient), Felix şi Otilia (ticăloşiţi de G. Călinescu) şi capitalismul sălbatic ticăloşit de la natură.

Dacă îl întrebi, încă o dată, pe Traian Băsescu cine este, totuşi, sistemul ticăloşit, va spune fără ezitare „soluţia imorală“. Dacă îl întrebi, încă o dată, pe Dan Voiculescu, va spune că sistemul ticăloşit este Băsescu – „Întâi mi-a spus: Domnule profesor, vă rog să intraţi la guvernare, după care a numit alianţa soluţie imorală“.

Dacă îl întrebi pe Sorin Ovidiu Vântu, evident răspunsul va fi că sistemul ticăloşit se numeşte Ioana Maria Vlas. Dacă o întrebi pe Ioana Maria Vlas, nu va mai spune nimic, de frica unui sistem ticăloşit, dar inexistent. Dacă îl întrebi pe Corneliu Vadim Tudor, sistemul ticăloşit sunt supravieţuitorii Holocaustului. Dacă îl întrebi pe Nati Meir, sistemul ticăloşit este rata de schimb a valutei – te dai pe nimic şi te trezeşti ceva, un fel de Mădălin Voicu.

Dacă îl întrebi pe Gigi Becali, sistemul ticăloşit este agentul DEX (alias Dicţionarul explicativ al limbii române).

Dacă îl întrebi pe Mircea Geoană, sistemul ticăloşit sunt cei care-i numără casele din Statele Unite fără să pună la socoteală şi şalupele din Insula Mare a Brăilei. Dacă îl întrebi pe Crin Antonescu, el îţi va spune că până nu se dumireşte, ca profesor de istorie, cine a înfiinţat Partidul Liberal, nu poate da vina pe alţii.

Dacă îl întrebi pe principele Radu, îţi va spune că sistemul ticăloşit sunt monarhiştii de sub zidurile castelului Sigmaringen care nu înţeleg propensiunea republicană irepresibilă a Alteţei Sale Regale, dar şi republicanii din Burg Hohenzollern care îi vorbesc cu „Tovărăşele Duda“, negându-i astfel dreptul divin la tronul de preşedinte.

Dacă îl întrebi pe Călin Popescu-Tăriceanu, va spune ce a spus şi altă dată. Dacă îl întrebi pe Emil Constantinescu… Dar cine mai ascultă azi la ce are de spus Emil Constantinescu, chiar şi atunci când are foarte mare dreptate?

Dacă întrebarea sare în calea lui Dragă Stolo, dânsul spune „Eu tocmai mă retrag. Revin cu amănunte la alegerile următoare – fie ele de bloc, de Boc ori deloc“.

Dacă întrebi presa cine este sistemul ticăloşit, răspunsul va fi „Cine spune, ăla e!“. Dacă-i întrebi pe analiştii politici, vei afla că sistemul ticăloşit sunt pamfletarii. Dacă-i întrebi pe pamfletari, vor spune „Zici analişti politici, zici sistem ticăloşit!“.

După cum vedeţi, toţi cei care ar putea fi întrebaţi sunt mari admiratori ai lui Jean-Paul Sartre. Da, da, inclusiv Gigi Becalul: „L’enfer c’est les autres“.

Dacă nu mă credeţi, luaţi-mă la întrebări: „Da tu, băi, Ţafandache? Tu cine crezi, băi deşteptule, că e sistemul ticăloşit?“.

Voi răspunde cu toată sinceritatea de care este capabil un existenţialist: „Eu sunt Bibicul, nene Iancule!“.

(Certocraţia, 9 august 2009)

Preşedintele Xerox Ponta
către Premierul Anton Călin Moliceanu

Dragă Anton,

Îţi trimit alăturat un document redactat chiar de mine (la computerul de familie, Xerox, la care mi-am scris şi teza de doctorat), în legătură cu nişte cercetări pe care le-am promis, dar pe care, conform caracterului, nu le-am concretizat, fiind mai tot timpul în Dubai cu Dragnea să răscumpărăm Vlaşca şi Teleormanul, ca să le transformăm în Alsacia şi Lorena românimii pesediste – nume de cod (fiscal) „Loredana“.

Dacă ai ocazia (e un ordin, Moliceanule, nu o rugăminte!) să vorbeşti la Parchet despre subiect, bine. Dacă nu – şi asta ar fi şi mai bine –, consideră-l pe fratele Dan Diaconescu ca şi numit în funcţia de Ministru al Imposturii Naţionale. Fă pe dracu-n patru să nu ajungă biletul ăsta la Nuţi Udrea, că prietena mea e chiar o apucată şi-i dă biletul lui Băsescu şi nu-i mai putem suspenda pensia de Preşedinte acestui animal. Oricum, Anticristul de Băse va huzuri pe milioanele prietenului meu cel mai drag, Dorin Cocoş, tocmai acum, când Cocoş a rămas fără flintă.

Începutul temeiurilor pentru numirea fratelui nostru drag, Dan Diaconescu, este acesta:

„În absolut orice ţară, dacă dumneavoastră, jurnalist, eu, deputat, sau oricine altcineva vă duceţi la o bancă cu documente false sau vă duceţi la o licitaţie publică şi depuneţi o ofertă falsă, în acea seară ar trebui să dormiţi la Poliţie. Mai puţin situaţia în care, fiind aliatul Partidului Democrat, dar şi marea speranţă de reformă a României, România Dreaptă, cu Dan Diaconescu. Mai puţin această situaţie“.

Motivaţia integrală o găseşti în documentul anexat. Pune-o pe site-ul Guvernului, ca să nu ne mai acuze fasciştii lui Băse că umblăm cu căcaturi, când noi umblăm doar cu pasărea naţională – cioara vopsită. N-avea nicio grijă, naşu’ meu şi al multor altora, George Maior, e permanent în spatele tău, pe funcţia de Cocoaşă de Prim-ministru.

Mâine semnez şi-ţi trimit decretul de numire a verişorului meu iubit, Gruia Stoica – va fi Ministru al Tuturor Bunurilor Care Pot Merge pe Calea Ferată. E mai sigur pe şine decât cu motocicleta, crede-mă.

Cum ar spune tovarăşul Ion Iliescu – „Aşa să ne ajute Dumnezeu, Antoane!“.

(Certocraţia, 6 noiembrie 2014)

Birul pe libertate şi salamul de soia

Două dintre numeroasele Ciomolugme ale politicii româneşti – nepotul mătuşii Tamara şi mătuşa nepotului Ion C. Brătianu – întind o punte de gândire politico-financiară pe deasupra românilor de-acasă şi a celor trăind „dincolo de fruntariile ţării“.

Pentru cei doi gânditori, dacă românii din ţară sunt răspunzători că Traian Băsescu s-a născut şi nu a fost încă tras pe roată, românii din diaspora sunt vinovaţi că sus-numitul Băsescu Traian a câştigat, în 2009, un al doilea mandat prezidenţial.

Cei care nu sunt vinovaţi cu nimic că Traian Băsescu nu a fost clintit de la Cotroceni în 2009 sunt, printre alţii, domnii Năstase şi Antonescu, plus eternul liant între poluri politice diametral opuse, dar economic strâns ombilicate – dl Dan Voiculescu.

Imediat după alegerile prezidenţiale din 2009 şi acum în mod preventiv pentru prezidenţialele din 2014, domnii Năstase şi respectiv Antonescu propun ca, dacă vor să voteze, românii din diaspora să plătească o anumită taxă. Că sunt la zi faţă de statul român cu alte taxe nu mai este suficient.

Cum ar veni, un bir pe libertate, pe riscul de a înfrunta necunoscutul unei lumi altfel decât cea în care te-ai născut şi te-ai format. Din el ar urma să se acopere şi costul taxiului care să-l ducă, din nou „incognito“, pe Mircea Geoană la Sorin Ovidiu Vântu în noaptea de dinaintea alegerilor.

Dacă ar fi doar un bir pe libertate, pe riscul de a lua totul de la capăt, mai treacă-meargă, dar să pui românul din diaspora să plătească pentru tâmpeniile şi lipsa de putirinţă a contracandidaţilor lui Traian Băsescu mi se pare cam scump.

Nu la multă vreme după intrarea în pâine a guvernului Petre Roman, supărat pe criticile aduse de un diasporez, cineva sugera criticului din depărtări neromâneşti ori să tacă, ori să vină acasă şi să pună umărul la despotmolirea căruţei.

Era o prelungire a salamului cu soia: eşti aici şi mănânci cu noi salamul preparat de dr. Mincu, ai voie să vorbeşti. Nu – mucles.

Nu ştiu dacă este adevărat că, în 2009, Traian Băsescu i-a impus ca lui Teodor Baconschi să i se dea portofoliul Externelor drept recompensă pentru un furt masiv de voturi ce ar fi fost organizat în Franţa de distinsul creştin într-un chip foarte democrat.

Nu ştiu nici dacă Mircea Geoană mai este pregătit să ofere 20.000 de euro fiecărui român care se întoarce în ţară şi deschide o afacere în România. Ştiu însă că eu, unul, sunt gata, şi fără să mă întorc în ţară, să ofer cei 20.000 de euro drept taxă de vot, dacă ultima opţiune de pe buletinul de vot va fi „None of the above“.

Pe româneşte: „Măi băieţi, sunteţi cam toţi o apă şi-un pământ! La muncă, nu la cerşit!“.

Nu ştiu câţi dintre românii din diaspora au făcut binele pe care ar fi putut să-l facă pentru redresarea României. Ştiu însă, foarte bine, două lucruri.

Primul – niciunul dintre ei nu a făcut României răul pe care continuă să i-l facă tot felul de râşniţe politice, măcinând ţara mărunt la ea acasă.

Al doilea – deseori, când au încercat să facă un bine sau altul României, multor români din diaspora li s-a sugerat, şi nu tocmai discret, s-o lase mai moale, fiindcă nu prea ştiu despre ce vorbesc, dar să-şi ofere banii şi timpul, căci aşa ceva e bine-venit.

Un soi de şpagă dată incompetenţei pe care unii dintre noi – vinovaţii din diaspora – nu prea suntem dispuşi să o dăm.

Pentru asta, vom fi, cumva, alungaţi şi din diaspora?

(Certocraţia, 4 aprilie 2011)

Adevăruri de futilitate publică
sau arta futilităţii la români

De la Mitică Dragomir aflăm adevărul despre Gigi Becali, iar de la acesta din urmă aflăm adevărul despre cel dintâi. Şi?

De la Traian Băsescu aflăm adevărul despre Adrian Năstase, iar de la acesta din urmă aflăm adevărul despre cel dintâi. Şi?

De la „intelectualii lui Băsescu“ aflăm adevărul despre puşcăriaşul Adrian Năstase, iar de la puşcăriaş aflăm adevărul despre cei dintâi. Şi?

De la cei rămaşi în PDL aflăm adevărul despre cei plecaţi din PDL, iar de la aceştia din urmă aflăm adevărul despre cei dintâi. Şi?

De la Adriana Bahmuţeanu aflăm adevărul despre Silviu Prigoană, iar de la acesta din urmă aflăm adevărul despre cea dintâi. Şi?

De la Crin Antonescu aflăm adevărul despre Victor Ponta, iar de la acesta din urmă aflăm adevărul despre Crin Antonescu. Şi?

De la Victor Ponta şi Crin Antonescu aflăm adevărul despre Traian Băsescu, iar de la ultimul aflăm adevărul despre primii doi. Şi?

De la Florin Salam aflăm adevărul despre salamul de Sibiu, iar de la acesta din urmă aflăm adevărul despre cel dintâi. Şi?

De la mătuşa ANI aflăm adevărul despre mulţi, iar de la nu puţini aflăm adevărul despre Horia Georgescu şi subalterna sa, ANI. Şi?

De la Mircea Geoană aflăm că are stofă de candidat, iar de la Călin Popescu-Tăriceanu aflăm că are chiar costum de candidat. Şi?

De la Elena Udrea aflăm adevărul despre cârnaţii de Pleşcoi, iar de la aceştia din urmă aflăm adevărul despre Elena Băsescu. Şi?

De la Bogdan Chirieac aflăm adevărul despre Sorin Ovidiu Vântu, iar de la cel din urmă aflăm adevărul despre cel dintâi şi despre mulţi alţii. Şi?

De la Corneliu Vadim Tudor nu aflăm niciun adevăr, dar nici de la Ministerul Sănătăţii nu aflăm adevărul despre starea (ne)sănătăţii Pacientului Naţional şi Euro-psiho-la-pat. Şi?

De la Sergiu Andon nu aflăm adevărul despre Dan Voiculescu, dar nici de la acesta din urmă nu aflăm adevărul despre cel de-al doilea. Şi?

De la Victor Atanasie Stănculescu nu aflăm tot adevărul despre decembrie 1989, dar nici de la acesta din urmă nu aflăm tot adevărul despre Ion Iliescu. Şi?

De la Gelu Voican-Voiculescu nu aflăm adevărul despre „Ţarapkin“, dar nici de la acesta din urmă nu aflăm adevărul despre cine a fost cel dintâi. Şi?

De la Ion Cristoiu nu aflăm cine a fost „Timaru“, rezident al Securităţii la Casa Scânteii, dar nici de la aceasta din urmă nu aflăm cine a fost Securitatea. Şi?

De la Mihai Gâdea nu aflăm adevărul despre Mircea Badea, dar nici de la cel din urmă nu aflăm adevărul despre Dana Grecu. Şi?

De la Mihaela Rădulescu-Monaco, fostă şi Schwartzenberg, nu aflăm adevărul despre Andreea Marin-Ozturk, fostă şi Bănică, dar nici de la cea de-a doua nu aflăm adevărul despre cea dintâi. Şi?

De la Elan Schwartzenberg nu aflăm adevărul despre Ştefan Bănică Jr., dar nici cel de-al doilea nu cântă adevărul despre cel dintâi. Şi?

De la prinţul Karl Phillip von Schwartzenberg nu aflăm adevărul despre prinţişorul şi prinţişoara Paul & Lia von Băsescu, dar nici ultimii doi nu spun ce ştiu despre palatul regal de sub cimitirul din Nana. Şi?

De la „o sursă juridică“ aflăm că Elan Schwartzenberg ar fi albit bani negri ai lui Radu Mazăre, dar de la Radu Mazăre aflăm că monegasca Mihaela Rădulescu, fostă şi Schwartzenberg, e o „haimana“. Şi?

De la Radu Mazăre mai aflăm că el e, de fapt, Arnold Alois Schwarzenegger, dar de la acesta din urmă aflăm că cel dintâi e, de drept (comun), comisionul din flori al mătuşii Tamara. Şi?

De la procurorul Victor Ponta aflăm că unde-i lege, nu-i tocmeală, dar din tocmeala celui dintâi cu premierul aflăm că e loc, căcălău, pentru tocmeală. Şi?

De la SRI aflăm că microfilmul colaborării lui Traian Băsescu cu ceva organe nici nu a existat, ba a mai şi dispărut, iar de la Traian Băsescu aflăm că SRI e gigea şi a fost înaintat la gradul de generalisim. Şi?

De la analişti ai Cotidianului aflăm că, înainte de a se retrage la Nana, Traian Băsescu va avansa şi Parchetul General la gradul de mareşal, dar de la Evenimentul zilei aflăm doar „No comment“. Şi?

Dar ei ce pot afla de la noi?

Că ştim de mult toate chestiile astea, şi multe altele, dar că le mestecăm, ca nişte imbecili, drept trufandale, fiindcă avem şi noi faliţii noştri şi mândria noastră de sadomasochişti.

Spre deosebire de ei – comentaţii –, noi – comentatorii – nu ne tragem din Traian şi Decebal, ci din Sade şi Sacher-Masoch.

(Certocraţia, 11 aprilie 2014)