Irina Teodorescu, La malédiction du bandit moustachu

Copyright © Gaïa Éditions, 2014

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6398-9

ISBN PDF: 978-973-46-6399-6

ISBN print: 978-973-46-6251-7

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © nuvolanevicata/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IRINA TEODORESCU s-a născut la Bucureşti în 1979, iar din 1998 trăieşte la Paris. A debutat în 2011 cu volumul de nuvele Treize. Romanele Blestemul tîlharului mustăcios (2014, distins cu Premiul André Dubreuil pentru roman de debut şi cu Premiul Asociaţiei Scriitorilor de Limbă Franceză) şi Les étrangères (2015) o impun imediat pe scena literară franceză, autoarea bucurîndu-se de elogiile criticii, care o consideră o voce cu totul originală.

Sunt lucruri pe care nu le știu. E sigur însă că într-o vreme a existat un alt apartament, poate că avea ferestre mari orientate către sud, poate că pe timpurile acelea verile nu erau atât de arzătoare, iar iernile atât de geroase. Poate că o dată, sau de mai multe ori – da, de mai multe ori, în fond, de ce nu? – au fost duminici când dimineaţa în apartamentul ăsta patul rămânea desfăcut, învăluit în lumina aurie a soarelui. Şi, odată ce nu știu precis – doar s-o întreb pe ea, căci mai trăieşte, însă nu-mi vine așa ceva –, pot să-mi închipui că stau amândoi, în toate aceste dimineţi de duminică, sorbindu-şi cu mici înghiţituri cafeaua în bucătărioara apartamentului şi tăifăsuind despre nimicurile vieţii, despre vreun coleg de muncă, vreo idee de concediu, vreun tren deraiat, o ţară de pus la cale. Pot foarte bine să-mi închipui – şi tocmai din acest motiv nici n-am să o întreb vreodată – că pe vremea aceea erau împreună, fericiţi.

El, bineînţeles, fuma deja, el fuma întruna, iar imaginea aceasta, cu fumul de ţigară lunecând prin perdelele scăldate de soare, este cât se poate de adevărată.

Mai târziu poate că fusese așternută pe masa din bucătărie o faţă de masă, o fi cumpărat-o ea din prima leafă, desigur, din pricina propriilor fobii şi năzăriri, o fi cumpărat o muşama cu flori. Poate că tot la masa asta au petrecut ei împreună mai multe seri de joi, el râzând şi ea zâmbind. Ori seri de sâmbătă, cu o prăjitură şi o sticlă cu băutură aşteptând cuminţi cuplul de prieteni în întârziere cu care aveau să fie consumate. Însă, încă o dată, toate acestea sunt simple presupuneri.

Sigur că poţi s-ajungi departe așa, închipuind zile mai bune care s-ar fi întâmplat într-un trecut ipotetic, însă, până la urmă, de ce nu?

Şi de îndată, în timp ce o privesc pe ea cum stă în faţa mea, zbârcită și pământie şi posacă, îmi vine-n minte o altă imagine – e straniu, nu? – cu acelaşi apartament. Mi-apare o canapea, alta decât cea pe care am ştiut-o dintotdeauna, o canapea simplă, mai urâțică, cu o măsuţă joasă înainte, cu scrumiera, şi-i văd pe amândoi pe acea canapea făcând dragoste, îi văd fesele lui goale şi genunchii ei, desfăcuţi, ea gemând încetişor, el zicând hai, păpuşă – la urma urmei, cu siguranță au trecut ei și prin asta –, văd dansul măsuţei joase spre fereastră, împinsă de forţa loviturilor ritmice pe care le primea.

Bărbatul oferă privirilor o mustaţă lungă, aşa de lungă, că deseori îi intră în zeama mâncării lui preferate – o iahnie de fasole –, obişnuită la ţăranii din colţul ăsta de lume îndepărtat. Judecând după pofta lui de mâncare, se vede că omu-i bun: parcă se bat turcii la gura lui, aşa că de mustaţa-i lungă atârnă veşnic cojiţe uscate de fasole. Răsuflarea lui puturoasă amestecată cu mirosul de clocit al iahniei nu îmbie deloc la prietenie, aşa că bărbatul este singur şi îşi vede de ale sale; însă treaba cu care se îndeletniceşte e cinstită: ia de la bogătani ca să dea la săraci. Ţăranii nevoiaşi cărora le face dreptate nici că-i bagă de seamă duhoarea, nici unul nu se întreabă dacă nu cumva omul cam trece cu vederea să aibă grijă de cum arată, nimănui nu-i trece prin cap să-l predea stăpânirii.

Gheorghe Marinescu, boiernaş de ţară, poartă şi el mustaţă, dar mult mai elegantă, fin tăiată, pieptănată, desăvârşit întreţinută. Şi-apoi Gheorghe nu pune niciodată gura pe boabe de-astea greu de mistuit, căci el e fiul unui bărbat care vânează regulat raţe sălbatice şi care, pe deasupra, îşi permite să plătească slujnică să-i pregătească mâncăruri fel şi chip.

Povestea începe la bărbier: într-o dimineaţă, Gheorghe Marinescu intră în prăvălioară pentru o ferchezuire a părţii de jos a feţei. Prinde bărbierul o pânză în jurul gâtului tânărului şi se pregăteşte să-l dea cu spumă, când uşa se izbește de perete şi intră năduşit tâlharul cu ditai mustaţa. Îl înşfacă pe bărbier, îl zgâlţâie o dată-de două ori şi-i cere lama cea mai ascuţită – şi iute, că-i grăbit. În timpul primei lor întâlniri, lui Gheorghe bărbatul mustăcios îi pare peste măsură de scârnav, însă cum stătea el cu capul aplecat pe spate şi cu gâtul întins spre bărbier, poziţia sa delicată îl îmboldeşte să se poarte aşezat; îşi ascunde cu dibăcie dezgustul şi leagă prietenie. Pricepând de ce are nevoie tâlharul, îi propune ceva cu mult mai bun decât o lamă bine ascuţită: are el printre lucrurile părintelui său două pistoale, nu-s tocmai cel mai reuşit model şi nici cel mai precis, totuşi sunt două pistoale, unde mai pui că-s încărcate. Îi spune că i le poate aduce într-un ceas.

Bărbatul cu ditai mustaţa se uită atent la chipul tânăr al lui Gheorghe şi se hotărăşte să-i arate încredere, îi numa’ un boiernaş dornic să se îmbogăţească, o să aibă mai încolo ac de cojocul lui. Strânge aşadar mâna cu unghii îngrijite pe care i-o întinde Gheorghe, îi spune c-o să se-ntâlnească la cârciuma din sat după câteva ceasuri şi iese cu lama bărbierului.

Între timp, tâlharul, ca un vajnic haiduc, taie niscai beregate de prin ţinut, mai pricopsite decât a tânărului Gheorghe Marinescu, şi împarte săracilor cuferele doldora de aur pe care le culesese.

Mult după căderea nopţii, când Gheorghe dă semne că-şi pierde nădejdea, mustăciosul se întoarce în sfârşit la cârciumă, şi asta în ciuda afişelor de căutare lipite ici-colo pe gardurile din sat. Gheorghe şi pistoalele răspund „prezent“. În schimbul a vreo zece galbeni, bărbatul îşi primeşte marfa şi-apoi, covârşit de o greutate ieşită din comun, îşi dă mâhnirea în vileag: zi şi noapte e urmărit de stăpânire, a obosit şi-i singur cuc, vrea şi el alinare cum n-a avut parte până-acum, ar da orice să mâie o noapte într-un pat bun. Gheorghe se scarpină la ceafă, îşi freacă fruntea niţeluş şi îi propune o rezolvare pentru marţea următoare, când părintele său are să plece într-o călătorie şi o să-i lase casa numai lui. Până atunci, omul cu ditai mustaţa trebuie să se ţină tare. Dacă-i pe-aşa, alte căpăţâni pricopsite sunt despărţite de trup şi moşieri rotofei prind a se deştepta în crucea nopţii cu ţeava unuia dintre pistoalele de la Marinescu în gură.

Astfel, în următoarea zi de marţi cei doi eroi se reîntâlnesc la crâşmă şi pleacă împreună spre casa lui Marinescu. Bărbatul cu ditai mustaţa a împărţit deja o bună parte din proaspăta-i avere calicilor, dar îi rămân şi lui două-trei sipete pline cu aur şi cu podoabe de mare preţ, o ştie Gheorghe, căci totuși el şi-a făcut socotelile atent. Călare pe singurul cal pe care tatăl i l-a lăsat înainte de a pleca, îl însoţeşte pe tâlhar la casa lor şi apoi în bucătărie, şi-apoi în pivniţă, printr-un chepeng, încredinţându-l că nimeni n-o să ştie că e ascuns acolo şi că aşa se poate odihni cât îi poftește sufletul. Îi mai promite şi c-o să se-ntoarcă în mai puţin de-un ceas cu de-ale gurii. Numai că Gheorghe nu e om de cuvânt! Sigur, tâlharul mustăcios poate să-şi odihnească ciolanele, însă nu pupă nici apă, nici merinde! De-a lungul ceasurilor nesfârşite ce urmează, acesta mănâncă mai întâi fărâme de fasole rămase în mustăţi, apoi îşi smulge părul de-a dreptul şi-l înghite, apoi, pe-un blid de apă, îi face cunoscut lui Gheorghe locul secret unde-şi dosise sipetele cu aur. Însă în timp ce tânărul Marinescu e plecat să caute comoara, setea îl doboară din nou şi nimeni altcineva nu se iveşte, nimeni nu îi aude ţipetele şi rugăminţile, aşa că, aflat în mare chin, îşi linge blidul, își înghite blidul, sudoarea proprie apucă de şi-o soarbe, lacrimile vărsate şi le bea şi, la fel, udatul. Până la urmă, trei zile mai târziu îşi dă sfârşitul, blestemându-l pe Gheorghe Marinescu şi pe toţi urmaşii lui până în anul 2000.

Gheorghe Marinescu râde în sinea lui, fiindcă acum este bogat. După câteva luni, când tatăl lui trece din lumea asta, îşi rade mustaţa, hotărăşte să poarte monoclu şi pune la cale să își dureze casa mai înaltă. Face din ea un conac frumuşel, apoi îşi ia de soaţă o femeie din pătura boiernaşilor din ţinut, o anumită Lila. Are cu ea doi copii, un băiat şi o fată. Apoi, în calitate de cel dintâi blestemat din stirpe, Gheorghe Marinescu moare împuşcat de un glonţ rătăcit prosteşte la o partidă de vânătoare. Are douăzeci şi şapte de ani în ziua când se prăpădeşte.

Se spune că nevastă-sa, Lila, jupâneasă zdravănă şi credincioasă de ocazie, cheamă un preot să facă două slujbe: una de sufletul lui Gheorghe şi cealaltă împotriva blestemului omului cu ditai mustaţa pe care bărbatu-său, pe patul de moarte, îi mărturisește că l-a ucis. Dar ori preotul n-are har, ori să faci slujbă cu un glas gingaş şi să arzi tămâie nu-i de ajuns, fapt e că leacul e în zadar: sufletul lui Gheorghe Marinescu se perpelește încă în Iad când primul lui copil, băiatul, piere la vârsta de douăzeci și doi de ani într-un grozav accident de șaretă. Mezina, Maria, se căsătoreşte cu un văr Marinescu din partea bunicului ei, căci sângele trebuie păstrat neamestecat, i s-a spus fetei mereu, cel puţin în ce priveşte pielea nesmolită şi trăsăturile nobile, dacă nu pentru rafinamentul ideilor. Vărul Marinescu e un bărbat chipeş şi are destule pământuri ca familia să nu iasă în pierdere, aşadar Mezina Maria îşi ţine picioarele lipite pentru alţi pretendenţi şi şi le desface pentru verişor. După ceremonie se înstăpâneşte de voie în conac, trimiţându-şi mama, pe Lila, într-o cămăruţă din pod, fără a uita să atârne deasupra patului nupţial un portret al răposatului ei tată, Gheorghe, închipuit într-o icoană în stil bizantin drept călăreţ sfânt.

Vin pe lume trei copii, cel dintâi – o, îndurare! – e un băiat ca Aghiuţă de şiret şi frumos ca un înger. Mezina Maria ţine la el ca la lumina ochilor, iar vărul Marinescu, bărbatul ei, îl adoră şi nu mai poate de dragul lui. Dar iată că se face mare şi la nouăsprezece ani suferă într-o droşcă un accident teribil şi-şi dă suflarea. Al doilea vlăstar e tot băiat, însă e ca o cizmă de urât şi de prost. La moartea fratelui mai mare, îşi face bagajele, paralizat de frica să nu piară şi el din cauza aceluiaşi blestem, şi pleacă în Siberia să crească reni. Al treilea copil e-o fată, Maria pe numele ei, destrăbălată cât încape, căci cel mai mult iubeşte plăcerile trupului şi dezmăţul. Cu toate acestea, din fragedă pruncie îşi pune în minte să păstreze curat sângele albastru, aşa că iat-o măritată cu un unchi Marinescu, mai mare decât ea cu treizeci şi cinci de ani. Cu el Maria Deşănţata face trei băieţi şi, până peste cap de ocupată să benchetuiască alături de bărbaţii din sat, îi încredinţează doicii.

Se povesteşte că într-o zi mama ei o cheamă la sine şi, cu mare fast, îi dezvăluie secretul de familie. Cuprinsă de panică, Maria Deşănţata îşi face socotelile: poate că nu şi-a zămislit băieţii cu soţul, ci cu un alt bărbat. Însă degeaba se tot gândeşte ea, asemănarea nu lasă loc de îndoială. Ce-i de făcut, se-ntreabă, căci, deşi nu se îngrijeşte defel de cele trei odrasle, asta nu-nseamnă că le iubeşte mai puţin. Mama ei îi dă soluţia; după nenorocirea cu droşca a fiului cel mare, a întrebat femeia pe la toţi popii din ţinut. Astfel, din zece, unul i-a spus un leac, dar care cere multă osteneală din partea cuiva din familie. Dacă vrea să rupă blestemul, Maria Deşănţata trebuie să-şi lase neîntârziat casă şi masă şi să se ducă pe jos şi fără nici un ban la Ierusalim, să se roage la zidul sfânt ca să se spele păcatele ei şi ale bunicului răposat. Pe jos? strigă Maria. Dus şi întors? se jeluieşte. Dumnezeule mare, e prea departe, n-o să găsească drumul niciodată! A, nu, o linişteşte maică-sa, la întoarcere va face cum va vrea. Şi-atunci, de dragul copiilor ei, Maria Deşănţata îşi ia rămas-bun şi purcede singură spre Ţara binecuvântată a Israelului.

Aflată pe cale înspre ruga asta însemnată pe care trebuie să o îndeplinească, Maria merge pe jos, sau cel puţin încearcă. Totuşi, când se opreşte vreo căruță, urcă într-însa pentru o bucăţică de drum. Iar atunci când somnul o împiedică să mai pună pas după pas, doarme şi ea pe unde poate: pe-o margine de drum, pe-un bolovan, într-un luminiş, în fundul vreunei trăsuri, câteodată într-o odaie dacă hangiul are suflet bun şi e îndeajuns de fermecat de ce îi poate oferi ca plată Maria Deşănţata pe-o farfurie de mâncare, apoi pe un pahar de vin şi la sfârşit pentru un pat.

După doi ani ajunge la Ierusalim. Ce de lume e-acolo, o droaie, însă Maria nu pierde vremea făcând diverse cunoştinţe. Se duce drept la zidul sfânt, cade-n genunchi de bucurie, de speranţă şi de necaz deopotrivă, varsă câteva lacrimi şi iat-o rostindu-şi dintr-o suflare ruga cea însemnată: Dumnezeul meu, o, Dumnezeule mare, te rog ridică de pe familia noastră blestemul tâlharului mustăcios pe care tata-mare l-a făcut de a crăpat de sete în pivniţa bucătăriei! O, Dumnezeule mare, fii bun şi milostiv, te rog ridică blestemul care o să se abată asupra întâiului meu născut, şi peste întâiul lui născut, şi după aia peste întâiul născut al întâiului născut, şi tot aşa până în anul 2000, după cuvântul tâlharului mustăcios pe care tata-mare l-a lăsat de și-a mâncat fărâmele uscate de fasole din mustăţi şi după aia chiar mustăţile, înainte să-l vadă crăpând de foame. Apoi îşi trage răsuflarea de două-trei ori şi o ia de la capăt: O, Doamne, Dumnezeule mare, uită-te la mine, sărăcuţ de maica mea, care-am venit pe jos până aici, şi iartă-l pe tata-mare care a omorât mişeleşte lepădătura aia de tâlhar mustăcios care nu mai putea după fasole, iartă-l şi, odată cu el, pe toţi urmaşii lui, începând cu fiul meu întâi născut şi cu întâiul lui născut şi cu întâiul născut al întâiului său născut, până în anul 2000. Şi încă o dată îşi trage femeia suflarea şi rămâne să se roage acolo trei zile şi trei nopţi.

Legenda spune că după aceste trei zile Maria cade ţeapănă de oboseală la piciorul marelui zid sfânt de la Ierusalim.

Nu ştie nimeni şi nici nu pricepe de ce, dar cineva de-acolo, din oraşul sfânt, până la urmă bagă de seamă trupul Mariei Deşănţata şi îl culege de pe jos. Şi iat-o că se trezeşte în căsuţa unui călugăr ortodox bătrân ca Biblia şi care dintr-o clipă în alta aşteaptă să se stingă. O roagă pe Maria să-l îngrijească, să vadă de el şi să-l blagoslovească în zilele puţine câte i-au mai rămas înainte să-nchidă ochii; Maria îl îngrijeşte cum se pricepe şi ea, şi de mare lucru nu e în stare, fiindcă-i deşănţată şi cam atât. Dacă-i vorba să-l şteargă la fund, n-a ştiut ea cum se face nici pentru copiii ei, doar n-o să înveţe spălând acum rahatul unui moşneag. Cât priveşte hrana, treaba e simplă, în fiecare dimineaţă, prânz şi seară îi pune dinainte bietului om ouă fierte tari şi nişte turte de grâu. Călugărul zice necontenit la rugăciuni, aşa că Maria se plictiseşte, însă din fericire, într-o clipă de limpezime, monahul o roagă să-i ude petuniile, la care ţinea cel mai mult pe lume. Maria varsă prea multă apă şi iată că în trei zile grădina se preschimbă: petuniile se fac ca niște verze, verzele fac pui de broască, din pui ies broaşte râioase, iar broaştele râioase o înfricoşează atât de-amarnic pe Maria, că zbiară aşa de tare, încât pe dată călugărul trece la Domnul.

Văzând cum piere slujitorul său monahul, se prea poate că Dumnezeu se mânie din nou pe clanul Marinescu şi, în loc să îi arate Mariei mila sa, înnoieşte blestemul tâlharului mustăcios care nu mai putea după fasole. Şi, cum fiecare știe bine, în locul de unde Dumnezeu se duce îşi bagă coada Dracul, aşa că, după ce toate râioasele s-au risipit, Maria Deşănţata închide ochii mortului, îşi strânge catrafusele, suflă în lumânare şi iese degrabă din casă prin grădină. Dar, pentru că petuniile dispăruseră, vede-ntr-un colţ pământul răscolit. Atunci Maria, care, deşi e deşănţată, proastă nu-i chiar deloc, intră din nou în casa călugărului, aprinde iarăşi lumânarea, cotrobăie pretutindeni prin chilioară şi dă sub pat de o lopată. Sapă pământul reavăn din grădină, sapă şi sapă fără contenire, şi iată că găseşte un sac cu galbeni. În clipa aceea Maria Deşănţata ar fi putut măcar să se-ngrijească de îngroparea proprietarului acestei avuţii, ori să lase totul şi să pornească la drum cu mâna goală aşa cum şi intrase la monah, sau să se-ntoarcă încă o dată la piciorul marelui zid sfânt din Ierusalim. Însă nici unul din lucrurile astea vădite nu-i trece prin cap, nu, dinspre partea ei, tot ce voieşte e s-o şteargă! Şi repede, fiindcă viaţa-i scurtă.

Legenda spune că dantelele elegante şi bijuteriile de mare preţ care sunt încă în familie vin din Ierusalim şi-aceeaşi legendă povesteşte că Maria aceasta a ascuns întreg aurul din grădina călugărului între picioare, în timpul călătoriei de întoarcere; dar cine să verifice aşa ceva?

Când se întoarce, întâiul ei născut, Ion Marinescu, e mare şi frumos, distins şi cultivat, iar la cei paisprezece ani ai lui i-au dat tuleiele. Maria Deşănţata alintă cu un deget mustaţa îngrijită fin a tânărului, iar cu dosul degetelor pielea netedă a obrazului său. O clipă, îi pare rău că-i este mamă, se răzgândeşte şi dintr-odată își aminteşte de blestem. Oare izbutise să răscumpere totul prin călătoria ei? Iertase Dumnezeu păcatele?… Bineînţeles, altfel de ce i l-ar fi scos în cale pe călugărul acela înconjurat de petunii şi de avuţii? Cu un gest plictisit din mână, dă la o parte amintirea tâlharului cu mustăţi şi cu fasolea lui şi hotărăşte să îşi reia viaţa de unde o lăsase, fără să îşi mai facă griji pentru trecutul îndepărtat al bunicului ei. Statorniceşte atunci din nou propriile obiceiuri în casă, cu soţul, cu ibovnicii şi – la urmă şi cel mai important – cu băieţii ei. Ion, fiul cel mare, chipeş, distins, inteligent şi cultivat, floarea tinereţilor ei, dar şi Serghei cel înţelept şi aşezat, şi în sfârşit, cum să lipsească, artistul, neastâmpăratul, sensibilul, mezinul Gheorghe – botezat după străbunicul lui. Maria Deşănţata le povesteşte aşadar călătoria ei: mai întâi cum a cutreierat ea desculţă munţi cu vârfurile până la nori, apoi cum a străbătut cu forţa braţelor şi-atât râuri largi cât jumătate de ţară; le spune despre oameni care o-ntâmpinau slăvindu-i pelerinajul şi apoi evocă marea, ah, marea, marea, ah, da, necuprinsul acesta al nuanţelor de-albastru, dar care nu e plin cu apă cum ai putea să îţi închipui, o, asta-i greşeala celor care n-au văzut marea niciodată, însă nici vorbă de aşa ceva, nici pe departe, ci-i plin cu sare şi cu peşti… Cam ca la supă, pricepeţi nesocotinţa celor care n-au pus niciodată limba pe supă şi își închipuie că-i numai apă fiartă? Sau ca la vin, deşi nu-i chiar acelaşi lucru, însă nu prea contează şi uite, că tot vorbirăm despre lucruri sfinte, iată cum m-am rugat, şi Maria îngenunchează şi se apleacă binişor înainte, până ce fruntea i se atinge de podea, am stat în rugăciune zile întregi, nici nu le-am numărat, le dezvăluie ea, zile în care nu m-am clintit, nu am picat, nu m-am lăsat, pătrunsă cum eram de suflarea dumnezeiască… Şi asta până s-a ivit călugărul ortodox, strălucind de dărnicie ca un înger, care şi-a pus pe umărul meu o mână ușoară ca o aripă şi m-a întrebat dacă vreau să primesc de la el casă şi masă pentru câteva zile: vino, soră dragă, haide să te odihneşti şi să-ţi întremezi bietul tău trup de-acuma curăţit, şi am primit, bineînţeles, fiindcă ştiam că însuşi Domnul îl trimitea pe acest om în calea mea, ca semn că m-a blagoslovit. După ce a însănătoșit-o, şi ca să-i dovedească o dată în plus iubirea dumnezeiască, monahul scosese dintr-un dulap un cufăr plin cu bani de aur, pe care l-a deschis sub ochii ei, ca să i-l dăruiască. Ajuns la scena cufărului, până şi Serghei cel înţelept şi bun deschide ochii mari şi scânteieri de bucurie îi joacă în privire. Atunci Maria Deşănţata le îndrugă cum mai plânsese şi cum sărutase mâinile amândouă ale călugărului, refuzând însă darul, cum nu putuse să îl primească, şi-apoi cum el, el stăruise cu glasul lui adânc şi ritos în rostire, însă ea nu, nu avea dreptul, nu după ce primise de la Dumnezeu iertarea, nu, nu te împovărezi cu aur după aşa ceva, şi totuşi călugărul zicea ba da, şi glasul lui n-avea nimic şovăitor, mâna nu-i tremura deloc. Atunci am hotărât să primesc cât să-mi plătesc călătoria şi ceva daruri pentru voi, copiii mei iubiţi, pe care în tot timpul ăsta nu v-am văzut, dar v-am purtat mereu în inimă, aşa departe de casă şi de obârşie. Totuşi, femeia nu putea să ia fără să dea nimic, aşadar, cu ochii înroşiţi de la atâta plâns, l-a conjurat pe monah să încuviinţeze să-l slujească măcar o vreme, pentru ca simbolic să îi întoarcă darul. El, nu şi nu, ea, o, ba da, şi tot aşa două zile încheiate şi la sfârşit ea, fireşte că ea, slăvit să fie Domnul, a ieşit învingătoare, plătindu-şi aurul prin slujirea bătrânului călugăr. Mare lucru nu mi-a cerut, numai treburi uşoare şi nobile, cum ar fi să îi ud petuniile, simţise, bineînţeles, că Maria era de familie bună, sângele albastru sare-n ochi, iubiţii mei, copiii mei, să nu uitaţi vreodată, fiindcă sângele albastru se ţine cu multă grijă, băieţii mei scumpi, şi în timp ce ea-și îngână așa litania, Gheorghe, strănepotul bunicului său, nu poate să-şi împiedice surâsul de la înălţimea celor unsprezece ani ai lui, de parcă şi-ar fi văzut deja pecetea ironiei pe destin, asemenea unui bolovan pe-un drum.

La moartea soţului ei, după doi ani de la întoarcerea din Ţara sfântă, Maria Deşănţata împarte cum se cuvine averea familiei, mult pentru băiatul mezin, un pic mai mult pentru cel mijlociu şi încă mai mult pentru întâiul născut. Pentru sine păstrează cât să-şi clădească o casă și poruncește neîntârziat să fie ridicată pe dealul plin de tei din sat; şi, bineînţeles, din ce să-şi poată duce un trai dulce; şi, ca să încheiem, a mai păstrat cât să-şi poată oferi o zestre acătării în caz că-i revenea dorinţa să ia din nou un bărbăţel la sânul ei.

Astfel, întâiul născut Ion Marinescu merge să caute femeie pe potriva lui într-un alt sat şi se mută alături de ea în conac, în timp ce Maria Deşănţata se retrage în noua sa casă de pe dealul cu tei. Cu ea se stabilește Serghei, care un pic mai târziu o va lua de soaţă pe Agripina, mezina unui însemnat negustor din ţinut. În ceea ce-l priveşte pe prâslea Gheorghe Marinescu…

Ah, prâslea! strănepotul lui Gheorghe Marinescu ăl dintâi e numit în sat Gigi… Dar el mai mult s-ar bucura ca hoardei ăsteia de ţărănoi neînvăţaţi să-i intre-n cap că el nu li se-aseamănă, că el e diferit, că el are un suflet mult mai şlefuit şi că inteligenţa lui zburdă în sfere mai înalte. Lui Gigi i-ar plăcea să i se spună pe scurt „Jor“ când oamenii i se-adresează, „Jor“ ca în franţuzescul „Georges“, îşi zice, însă nu îndrăzneşte să îşi dezvăluie dorinţa, mai cu seamă în faţa mamei sale, deşănţata ţinutului, fiindcă Gigi este acum suficient de mare ca să priceapă. Aşa cum e firesc, şi mai puţine îndrăzneşte în faţa fraţilor, care şi ei sunt – cum e de aşteptat, căci aşchia nu sare departe de trunchi – egoişti şi înfumuraţi, în ochii lui. Cu timpul, lipsa asta sinistră de poezie îl mână pe Gigi să-şi ia inima-n dinți şi să îşi spună visul cu glas tare: lui i-ar plăcea să facă studii superioare la Paris. Maică-sa ridică din umeri, să facă după cum doreşte, una peste alta de-acum e deja mare, om în toată firea, însă oricum ai da-o, a văzut ea ce îi pe lume, aşa că ştie că nu o să găsească-n altă parte nici altceva mai bun şi nici mai bine, buzele, bucile, ţâţele sunt la fel peste tot! Însă, la urma urmei, micul Gigi are de-acum pe mână propriii bani şi-i foloseşte cum pofteşte. Numai un lucru să nu uite: nu care cumva să apară după aceea s-o deranjeze pe ea ori pe fraţii lui, cum că e scumpă viaţa la Paris, clar? Cel puțin să îşi păstreze pământurile, şi-apoi e-adevărat că atunci când ai sângele albastru, măcar pentru renumele familiei, trebuie să mai fie câte unul din vreme-n vreme care să plece să studieze în străinătăţuri, în două vorbe, bun, fie, însă ce va să studieze, aşadar? La rândul lui, Gigi ridică din umeri. O fi Maria Deşănţata o destrăbălată, dar proastă nu-i, ştie ea bine că o să meargă acolo să ardă gazul cu arta, și cu toate asta, la întrebările stăruitoare ale fratelui său mai mare Ion, Gigi răspunde că economie, şi nu degeaba minte, căci cine-ar fi în stare să înţeleagă arta în satul ăla? Până la urmă i se îngăduie să plece, du-te, Gigi drăguţule, ţăcănit mic, du-te să studiezi cu binecuvântarea întregii familii Marinescu, du-te departe şi străduieşte-te să vii-napoi la noi cu fericire dacă o să găseşti aşa ceva.

De pe urma anilor nebuni petrecuți acolo, Gigi nu trage decât un folos: când se întoarce, familia îi spune Jorj şi de asemenea câţiva ţărani mai luminaţi, pentru o vreme, mai ales când îl vedeau cutreierând îmbrăcat în costumele lui croite pe măsură, extrem de îngrijite şi perfect ajustate, împodobite cu floare roşie la butonieră. Dar asta durează numai câteva luni şi vechile obiceiuri de-ndată se întorc, lăsând în urmă doar părere de rău şi melancolie. Micul Gigi cu nici un preț nu ar fi trebuit să se întoarcă, luminile de le văzuse el în Paris erau ca mii de sori în comparaţie cu felinarele chioare din sat, muzica pur şi simplu a dispărut, femeile rămăseseră acolo, iar prietenii… Îndeosebi prietenii, căci cu cine de pe-aici poţi să discuţi despre fotografiile color, de pildă, arată-mi-l mie pe ăla care să ştie măcar cu ce se mănâncă treaba asta, nu mai vorbesc să stăpânească subiectul, arată-mi-l, te conjur, să-l pup pe amândoi obrajii şi să îl iau pe după umeri şi să plecăm să ne-aşezăm în cârciumă, să sorbim vorbe savante şi să bem vinul ăl mai bun, chiar dacă vinul de pe-aici este la gust ca un oţet parizian. Iată-l aşadar pe Gigi Marinescu, strănepotul unui blestemat de hoţ şi ucigaş, uite-l cum mai tânjeşte după o viaţă cum n-o să mai trăiască vreodată, căci descreieratul ăsta mic şi-a cheltuit toate monedele de aur în câţiva ani la Paris. Uite-l cum stă la masă-n cârciumă, beat mort şi înecat în propriu-i vis, uite-l împleticindu-se spre teii de pe deal, gătit degeaba, lovit şi veştejit de supărare. Ah, dar ce noroc, uite-o şi pe Roza, micuţa slujnică a Coanei Deşănţata, da, da, chiar ea e, femeiuşca asta care ia o făclie şi iese-n căutarea beţivanului, chiar ea îl ia de braţ şi îl aduce înapoi acasă şi-n patul ei şi la altar. Da, da, chiar ea e, micuţa Roza, cea care spune da în faţa lui Dumnezeu şi-a veşniciei, da, ea primeşte să-l ia de soţ pe Gheorghe Marinescu la bine şi la rău şi, da, ea se va-ngriji de pământurile lui, din care are, totuşi, cât vezi cu ochii şi, da, ea o să-i facă nişte copii frumoşi cu sânge de-un albastru subţiat, chiar dacă n-or să poarte numele părintelui, fiindcă toată familia se-mpotriveşte.

Însă Gigi nu izbuteşte să se împace cu gândul că a lăsat în urmă Parisul pentru viaţa asta tristă, iar moartea nu se lipeşte de el: vrednic de plâns se duce la război şi vrednic de plâns se şi întoarce de două ori, a doua oară înapoindu-se ca să i se confişte pământurile de către primii comunişti din sat, fiindcă aşa îşi bate joc destinul de cei care dau greş, dându-le trai îndelungat şi fără strălucire.

Aşa se face că mulţi ani mai târziu strănepotul lui va trăi o experienţă de neuitat: la nouă ani, când se întoarce de la şcoală, îşi va descoperi străbunicul Gheorghe Marinescu zis Gigi culcat în şanţul de la marginea drumului, cu faţa înfundată în mocirlă, ucis de băutură şi de amar.