Gabriela Adameşteanu

Drumul egal al fiecărei zile

roman

Ediţia a V-a revăzută

Postfaţă de Sanda Cordoş

Editura Polirom

2008

© 2008 by Editura POLIROM, pentru prezenta ediţie

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN eBOOK: 978-973-46-2246-7

ISBN PDF: 978-973-46-2361-7

ISBN: 978-973-46-1087-7

Redactor: Alina Radu

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GABRIELA ADAMEŞTEANU a absolvit Filologia şi a lucrat până în 1990 în edituri (Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică, Cartea Românească). A condus revista 22 (septembrie 1991 – mai 2004) şi, din mai 2004, suplimentul acesteia, Bucureştiul Cultural. Romanul Drumul egal al fiecărei zile (Cartea Românească, 1975), care a primit Premiul de Debut al Uniunii Scriitorilor şi Premiul Academiei, a fost reeditat de Editura Eminescu (1978), Litera (1992), Institutul Cultural Român (2005), tradus în bulgară (Balkani, 2007) şi va apărea în franceză (Gallimard, 2009). Volumul de povestiri Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă (Cartea Românească, 1979), tradus în rusă (Radoga, 1992), a fost reeditat în 2002 la Paralela 45. Romanul Dimineaţă pierdută (Cartea Românească, 1984), premiat de Uniunea Scriitorilor, a fost dramatizat şi regizat, într-un spectacol devenit clasic, de Cătălina Buzoianu la Teatrul Bulandra (decembrie 1986). Dimineaţă pierdută a cunoscut alte trei ediţii (Albatros, 1991; Gramar, 1997; Polirom, 2003) şi a fost tradus şi publicat în Estonia (Eesti Raamat, 1991), Franţa (Gallimard, 2005), Israel (Nymrod Books, 2007), Bulgaria (Balkani, 2007) şi va apărea în 2009 în Spania şi Ungaria. Povestirile din Vară-primăvară (Cartea Românească, 1989) au fost traduse în germană, engleză, maghiară, olandeză, rusă şi estoniană şi publicate în antologii şi reviste. Întâlnirea (Polirom, 2003, 2007; Premiul Ziarului de Iaşi, Premiul revistei Ateneu) a fost publicat în Bulgaria (Panorama, 2005) şi în Ungaria (Palamart, 2007). Adaptarea radiofonică a romanului (aprilie 2007) a fost regizată de Cătălina Buzoianu. Fragmente dintr-un roman aflat în lucru, Provizorat, au apărut în antologia americană Words Without Borders: The World Through the Eyes of Writers (Anchor Books, 2007). Din foarte extinsa ei activitate publicistică de după 1990, Gabriela Adameşteanu a publicat două cărţi: Obsesia politicii (interviuri, Clavis, 1995) şi Cele două Românii (articole şi fragmente memorialistice, Institutul European, 2000). Cărţile ei au fost bine primite de critică în ţară şi în străinătate, iar Dimineaţă pierdută a intrat în manualele şcolare. A tradus din Maupassant şi Bianciotti.

Notă asupra ediţiei

Drumul egal al fiecărei zile a apărut în 1975, la Editura Cartea Românească. Cenzura a scos din manuscrisul acceptat de editură câteva fragmente, cel mai extins fiind descrierea nopţii de Paşte.

După ce romanul a primit Premiul pentru Debut al Uniunii Scriitorilor şi Premiul Academiei, a fost reeditat de Editura Eminescu (1978). Textul celei de-a doua ediţii a fost identic cu textul primei ediţii.

În 1992, la Editura Litera a apărut cea de-a treia ediţie a Drumului egal al fiecărei zile, în care am inclus fragmentele cenzurate şi unele pasaje noi. Ediţia anunţa o „postfaţă a autoarei“ care urma să explice intervenţiile; însă postfaţa lipseşte, nu am mai putut-o definitiva la termenul stabilit din cauza unui accident de maşină care m-a imobilizat câteva luni la pat. Partea deja redactată a postfeţei a fost inclusă în „Cenzură şi autocenzură“, postfaţa ediţiei a treia a Dimineţii pierdute, apărută la Editura Gramar, în 1997.

Ediţia a patra a Drumului egal al fiecărei zile, publicată de editura Institutului Cultural în 2005, renunţă la multe pasaje noi incluse în ediţia precedentă, dar nu şi la fragmentele cenzurate care sunt incluse. Am operat şi câteva tăieturi faţă de textul primei ediţii, pentru că mi s-au părut „lungimi“ în raport cu răbdarea cititorului de azi.

Ediţia a cincea, care apare acum la Polirom, reproduce integral ediţia a patra. O singură excepţie: prima jumătate a capitolului XXIV, un text inedit care iniţial făcea parte din Provizorat, roman încă aflat în lucru.

Tot acum, am distribuit cele 24 de capitole ale cărţii în trei părţi.

Gabriela Adameşteanu

Tatălui meu, Mircea Adameşteanu

Partea întâi

Capitolul I

Câţiva ani am dormit toţi trei într-o cameră, mama, unchiul Ion şi cu mine, de când începea să se facă focul, adică din toamnă, şi până spre sfârşitul primăverii, în mai. Atunci m-am gândit cu regret că mie n-o să mi se întâmple niciodată ceva deosebit şi cu gândul acesta am trecut peste zile, până în noaptea când portarul de la cămin a intrat în camera noastră, bâjbâind printre cele cinci paturi, a aprins lumina şi a zis:

– Cine este Letiţia Branea… a telefonat să se ducă de urgenţă acasă…

I-am văzut prima dată privirea nesigură şi, sub ochii uşuraţi şi compătimitori ai fetelor, m-am desprins de mine şi am urcat în rolul aşteptat, cu bănuiala sau începutul unei dureri pe care mi-o urmăr eam singură, silindu-mă s-o duc aşa cum citisem şi văzusem la cinema.

Câteodată rămâneam totuşi singură în cameră, mama era la servici şi unchiul Ion avea ore, pleca din vreme pentru că şcoala era departe, o parte din drum o făcea pe jos şi mergea încet cu piciorul lui bolnav. Când mă trezeam, soarele încălzea praful aşternut peste mobilele înghesuite. Din când în când vedeam prin geam culoarea schimbată a anotimpului pe dealurile din spatele oraşului şi, în dimineţile foarte senine de primăvară, contururile roz ale munţilor depărtaţi pierind, inconsistente şi neverosimile ca norii Cirrus, în căldura precisă a amiezii. Le priveam, căţărată sus, pe pervazul netencuit al verandei; când întindeam mâna, atingeam crengile negre ale părului, dintr-odată flexibile de seva nevăzută, şi lumina albă mă invada cu bucuria nelămurită a începutului. Acolo, pe dealurile acoperite de pădurile rare şi albastre, se termina oraşul, despicat la mijloc de bulevardul cu salcâmi rotunjiţi în fiecare vară, cu străzile lui prăfoase coborând în pantă până la albia bolovănoasă a râului, cu zidurile cojite ale caselor şi balcoanelor coşcovite, curţile lungi cu patru, cinci, şase familii şi cazarma din subsolul căreia mă fluierau soldaţii, nervura complicată a trotuarelor roase de paşi, Strada Mare şi cele două licee – adică tot ceea ce-mi era dat să ştiu, cu familiaritatea obosită a propriului corp.

Iroseam aceste ore nesigure ale singurătăţii cu dărnicia dezorientată a lipsitului. Bâzâitul contoarului din antreu mi se părea că-i timpul care putea începe orice. Uitam de mine, citind în pat, doar într-un târziu coboram în spaţiul îngust dintre biblioteca unchiului şi servantă. Aveam mereu vânătăi pe picioare de la trecerea asta căreia unchiul Ion îi zicea Termopile. Când deschideam uşa şifonierului, hainele se repezeau să cadă, fluturându-şi infuzorii de praf şi naftalină. Mă duceam cu braţele încărcate la oglindă şi le îmbrăcam pe rând, zâmbind sau încercând să sufăr vizibil, cu atenţia toată concentrată pe obraz, ca la prim-planul de cinema. Câteva rochii şifonate de mătase naturală cu floricele, altele de stofă subţire cu perniţe triunghiulare la umeri şi gulere brodate, pălării moi de catifea cu boruri inegale şi elastic la ceafă. Mă întrebam când le-o fi purtat mama, o ştiam parcă dintotdeauna cu acelaşi şal bărbătesc, în carouri mari, rămas de la tata, care nu-i lua niciodată forma capului şi încremenea în cute peste părul ei, într-un permanent tot mai încărunţit.

Nu-l mai ţineam minte pe tata, dar ştiam că n-ar fi trebuit să-l uit niciodată. De aceea evitam să mă gândesc la el, sperând că odată, la timpul potrivit, o să înţeleg şi-o să sufăr cât trebuie, chiar mai mult decât mama. Mi-aminteam în schimb o altă cameră decât cea de acum, o cameră mare şi plină de lume, în care sunt toate luminile aprinse, nişte domni străini, cu pălăriile pe cap, râd în timp ce mama plânge şi strigă. Şi dintr-odată mi se face atât de frică, încât mă ascund sub ceva, poate o masă. Stau acolo, ghemuită, nu mă mişc, deşi uşa s-a trântit, îmi aud inima lovindu-mi genunchii, iar mama tot plânge.

Şi, poate după doar câţiva ani, mi-amintesc cozile la gaz când îi ţineam locul unchiului. Ore întregi se luminau dintr-odată de soarele după-amiezii. În pământul bătătorit, cu pete unsuroase, căsuţele şotronului zgâriate c-un cui şi, din loc în loc, grupuri de femei tricotând şi vorbind despre copii, mult mai rar despre soţi. Când rândul se punea pe neaşteptate în mişcare şi toţi avansau repede, împingându-se şi strigând, câte un băiat deşirat, aşezat pe bidonul înnegrit peste care aşternuse un ziar, ridica deodată privirea năucită din carte, bâjbâind cu mâini oarbe în jur. Într-un târziu se aprindeau primele becuri şi steaua mare şi roşie de pe cea mai înaltă clădire a oraşului. Ieşeam din rând şi-i număram. Au mai rămas douăzeci şi şase, şopteam şi pe urmă, când mai erau doar vreo zece, puteam în fine să văd printre ei, în lumina incertă a serii, pereţii fragili, de metal galben, ai gheretei. Rămâneam cu ochii pironiţi pe cele două rezervoare de sticlă în care lichidul urca, cu un vâjâit neauzit şi bule minuscule. Cu cât m-apropiam, mirosea tot mai ameţitor a gaz şi a benzină. Cu mânecile suflecate, găzarul împingea, ritmic şi la nesfârşit, manivela.

– Hei, cât vrei… ai adormit de-a-n picioarelea? mă striga.

Şi atunci întindeam mâna, înţepenită pe banii umezi de strânsoare, uitându-mă disperată după unchiul Ion, să cărăm împreună bidonul pe băţul de rufe.

Pe urmă erau cele trei case până la care ajungea coada de la centrul de pâine. Acolo ştiam cu ochii închişi distanţa inegală dintre cele trei burlane pătrate şi pătate de rugină şi plăgile maronii din tencuiala veche a zidului care marcau înaintarea. Într-un târziu ajungeam până la bara de care mă sprijineam cu bărbia, pândind obrazul pergamentos al vânzătoarei, împuns de peri rari în negi şi-n bărbie. De sub basmaua cu buline albastre, înnodată la ceafă, îi ieşea părul prea lucios, prăfuit de mătreaţă. Un bărbat măsliniu şi îndesat, cu paltonul descheiat de agitaţie, veghea din marginea trotuarului, răstindu-se la cei care veneau prin faţă.

– Mai repede! striga femeia celor ce se scotoceau prin buzunare după cartelele portocalii.

Şi arunca pâinile rotunde şi negre pe pervazul de lemn al deschiderii.

– De ce nu le-ai tăiat de-acasă?… întreba, ştergându-şi mâna făinoasă de halat, în timp ce cu cealaltă apuca în fugă bonurile cu margini inegale şi rufoase.

După masă, când eu eram la şcoală, unchiul Ion îşi pregătea lecţiile sau seminarul de învăţământ politic şi mama gătea în bucătăria de vară din curte. Pe asta ne-o lăsase proprietarul cel tânăr. Fusese un timp când mama gătise iarna în antreul care despărţea camera noastră de-a lor, pe urmă el a zis că au nevoie să treacă pe-acolo şi şi-au zidit cealaltă uşă. Se descălţau când intrau la ei şi lăsau în antreu pantofii şi, după un timp, şi ciorapii care trebuiau spălaţi. Când uşa lor rămânea deschisă, venea un aer cald, mirosind a colonie Velur, a copil mic şi a scutece nespălate puse pe sobă. Cele în care Sorin făcea pipi nu le mai clăteau, le uscau aşa, direct. Mama intra şi zicea:

– Numai dinadins fac asta… eu, una, nu mai pot să stau acolo…

Suferea de ficat şi de multe ori îi era greaţă.

– Şi ce vrei acum…? spunea unchiul Ion, scoţându-şi ochelarii şi frecându-şi pleoapele cu podul palmei. Vezi că asta-i situaţia… Parcă, dacă-i întărâţi, câştigi ceva… ce, vrei să ne arunce în stradă…?

– Ţie-ţi convine, că stai aici şi citeşti… spunea mama şi începea să vorbească prea repede şi tare. Nu dai cu ochii de el toată ziua… când mă vede, întoarce capul şi măcar dacă i-aş fi făcut ceva… Un dobitoc… nu pricep cum a ajuns ce-a ajuns…

– Ce te miri de el, parcă-i singurul… răspundea unchiul, plictisit, îşi punea ochelarii la loc şi-şi vâra nasul în carte.

*

La botezul copilului n-am dormit toată noaptea. Puseseră radioul tare şi strigau şi cântau. Pe urmă s-au îmbătat, proprietarul cel tânăr a venit la uşa noastră şi a început să bată cu pumnul.

– Să plecaţi din casa mea, legionarilor! striga. V-arăt eu vouă…

– Georgel, hai în casă, Georgel… am auzit vocea Corneliei, printre zgomote şi foşnituri.

El o împingea şi înjura şi ea continua să-l roage, cu o voce plângăreaţă:

– Hai în casă, că sperii copilul…

– Lăsaţi-i în pace, că-s beţi, ne-a şoptit unchiul Ion.

Îşi înfundase capul în pernă şi gâfâia acolo de enervare reţinută. Numai mama se sculase şi umbla prin cameră. În întuneric, îi vedeam, mişcându-se sub cămaşa de milaneză decolorată, sânii moi în care-mi plăcea să împing cu ghetele când eram mică şi mă încălţa ea.

Noaptea, unchiul Ion sforăia. Nu ştiu dacă a sforăit dintotdeauna, dar o dată m-am trezit când a intrat în antreu proprietarul cu nevastă-sa.

– Dumnezeii mă-tii de curvă, aşa-mi faci mereu, te omor…

Numai eu m-am trezit, unchiul sforăia mai departe. Atunci l-am auzit prima dată sforăind, m-am răsucit în cearşafurile încălzite, încercând să adorm iar, erau vechi şi au început să pârâie. Cu vârfurile degetelor de la picioare pipăiam salteaua plină de noduri şi, din timp în timp, venea din antreu bătaia pendulei. Presimţeam când se apropie şi o aşteptam, ţinându-mi răsuflarea, totuşi la fiecare lovitură tresăream, cu aceeaşi rupere dureroasă ca la o trezire din somn. Pe urmă începeam să-i număr bătăile duble şi, într-un târziu, când se opreau, noaptea nu mai curgea, era iarăşi fără sfârşit.

– Ce te tot foieşti, astâmpără-te odată, a mormăit mama prin somn, împingându-mă duşmănos cu umărul moale, prea cald.

Unchiul sforăia mai departe, sonor, din când în când cu triluri. Pe urmă, un câine a început să urle în vecini, îşi arunca la intervale egale strigătul conştiincios şi lugubru. Atunci m-am gândit la tata, mi-am amintit pachetul pe care i-l pregătise mama ultima oară, slănina şi şosetele de lână şi ţigările Mărăşeşti, şi cum s-a întors cu el a doua zi, nu mi l-au primit, a zis şi n-a scos două zile nici o vorbă. Poate că nu-l mutaseră în altă închisoare, aşa cum îmi spusese unchiul Ion, poate tata chiar murise între timp, m-am gândit şi am început să plâng încet, fără zgomot. Geamul se murdărea de dimineaţă şi, fără să mai observ când, am adormit, uşurată în plăcerea lacrimilor.

De-atunci m-am temut mereu de sforăitul unchiului. Nu ştiu dacă eram într-adevăr nedormită, dar mi se părea că trebuie să fiu. Îmi număram necontenit orele de somn şi încercam să mă culc mai devreme. În timp ce ei se mai mişcau prin cameră, vorbind în şoaptă, îmi trăgeam peste cap încă o pernă şi prin ea auzeam, înfundată, pendula. Nu, îmi spuneam, cât e lumină n-am să pot. Într-un târziu venea şi mama, terminase cu vasele sau cu mâncarea pe-a doua zi şi arcurile vechi ale somierei trosneau sub ea când îşi căuta locul obişnuit, oftând. Auzeam crescând răsuflarea unchiului, strânsă cu toţi muşchii aşteptam şi deodată cădea primul sforăit. Atunci mă destindeam, coboram încet până la dormeza lui de lângă geam şi-l trăgeam de degetele groase şi aspre de la picioare.

– Întoarce-te pe-o parte, îi şopteam, întoarce-te pe-o parte…

Şi întindeam, neputincioasă, de pijamaua moale.

– Dacă mă trezeşti, îmi spunea dimineaţa, nu mai adorm până la ziuă…

Dar câteodată se întorcea singur şi începea să respire şuierat şi greoi.

*

Când am început să învăţ dimineaţa, după-amiaza rămâneam toţi trei în cameră. Unchiul Ion fusese trecut de la seral la cursurile de zi, asta s-a întâmplat cam la vreo doi ani după ce fusese numit noul director, cu care, după cum spunea mama, unchiul Ion se avea bine. Directorul făcea facultatea la fără frecvenţă şi înainte de examene venea la unchiul Ion să-i facă lucrările. Dar probabil, zicea mama, cel mai mult îi plăcea că unchiul Ion nu refuza nici o sarcină şi se ducea oriunde îi cerea.

– Tot le faci până la urmă, spunea el, rezemându-se de spătarul scaunului şi trecându-şi mâna pe fruntea care se tot înălţa, părăsită de părul cărunt şi rar. N-are nici un rost la început să nu primeşti şi mai târziu să n-ai încotro şi să te duci. Se creează în jurul tău atmosferă şi-aşa te ţin minte…

– Nu zice nimeni să nu faci, răbufnea mama, dar nici ca tine, să n-ai o duminică liniştită şi să baţi toate căminele culturale…

– N-avea tu grijă, mai merg şi alţii, dar ăştia sunt tineri, zicea, întunecându-se cu resemnare, ăştia n-au bube-n cap… N-au păcatele mele…

– Chiar că eşti bine, spunea mama, privindu-l cu colţurile gurii lăsate a uimire dezamăgită. Chiar că eşti bine… Dar tu ce-ai făcut, l-ai omorât pe tata? În loc să te aperi, ca alţii, îţi faci deservicii în stilul ăsta…

– Nu-mi fac deloc! se enerva el. Nu-mi fac nici un deserviciu… Acum sunt bine cu toţi, şi cu directorul… Ce te uiţi aşa? întreba, observându-i zâmbetul de compătimire ironică. Când s-a făcut orarul, anul ăsta, n-a cerut special să mi se facă puţine ferestre, ca să nu mai pierd vremea degeaba pe drumuri, că stau cel mai departe de şcoală? Şi încă fără să-i cer eu nimic… Dar tu aşa eşti, tot timpul te uiţi în jur să vezi cine o duce mai bine ca tine…

Se obişnuise cu gândul că regulile vieţii lui erau altfel decât ale celorlalţi în anii când se văzuse ocolit şi se simţise ameninţat sau dintotdeauna primise cu vanitate copilărească şi recunoştinţă, ca pe un dar, ceea ce altora li se părea normal şi meritat? Nu m-am gândit atunci şi mai târziu nu mi-am mai dat seama. Dar, dezvelit deodată în neapărarea lui de un cuvânt neaşteptat, putea să se refugieze aşa, în răutate, şi privea aproape mulţumit chipul mamei, invadat tot mai mult de o dezorientare jignită. Până când trăsăturile ei se boţeau urât înspre plâns.

– Dacă şi tu zici asta, atunci ce pot să mai aştept de la alţii?… Când tot ce fac numai din grijă pentru voi e… pentru mine de mult nu mai aştept nimic de la viaţă… Dar nimeni nu-ţi crede şi ai tăi mai puţin decât străinii…

– N-ai decât să te plângi la ei atunci…

Nu răbdase să nu-i spună şi asta şi acum îşi făcea ordine pe jumătatea lui de masă, cu cearcănele adâncite îndărătnic şi buzele strânse. Indignată, mi-am scos faţa dintre caiete şi m-am uitat cu ferocitate la el.

– Cum poţi să-i spui toate astea când e şi-aşa mereu necăjită? i-am strigat, de parcă eu nu m-aş fi certat mult mai des cu mama.

Ea plecase spre bucătărie, închizând uşa prea tare, şi prezenţa ei îmi lipsea ca să mă bucur îndeajuns că intervenisem.

– Cu voi nu poate lucra omul în casa asta…

Siguranţa-i slăbise din voce. În tăcerea care urma bănuiam neliniştea ce-l învenina după fiecare ceartă cu altul, era vechea lui teamă de luptă şi îşi ascundea în generozitate nesiguranţa. După un timp ieşea din cameră cu paşi greoi, furişaţi. Se întorceau amândoi, îşi făceau semne, vorbind în şoaptă, şi le simţeam feţele chiar dacă stăteam cu spatele. Asta mă enerva şi strigam, cu îndreptăţirea superiorităţii recente:

– Mai terminaţi odată, cum vreţi să înţeleg ceva în şuşoteala voastră… Mai bine aş sta la internat, cel puţin acolo se tace când lumea citeşte…

Ziceam doar aşa, ştiam bine clădirea veche, băncile negre ca după foc, scrijelate adânc şi scârţâind la fiecare mişcare, aerul prea cald, mirosind a sobă încinsă cu cărbuni, a pantofi şi a răsuflări înghesuite. Şi pe urmă eram din oraş şi ăsta era unul din puţinele mele privilegii de care eram conştientă. Mama dispărea la locul ei în bucătărie, iar unchiul Ion se aşeza la celălalt capăt al mesei şi-şi făcea planurile de lecţii pe-a doua zi, mişcându-şi genunchiul. Târziu, mă opream din citit, mă îngreţoşa fumul ţigării uitate în scrumiera mică de argint înnegrit şi mă fascina bâţâiala necontenită a piciorului. O senzaţie supărătoare, ca un bâzâit, mă întovărăşise mereu şi dintr-odată îmi dădeam seama că îmi părea rău că mă răstisem la ei. Pe ascuns întindeam mâna sub cărţile învelite cu grijă, eram sigură că unchiul Ion nu mă vede, dar după un timp îl auzeam:

– Lasă-l pe Dostoievski, că n-o să te întrebe de el la examen… Sau ai de gând să rămâi aici şi să-mi baţi Strada Mare?

Era primul roman al lui Dostoievski care apăruse, auzisem vag despre el şi, înainte măcar să-l deschid, hotărâsem că-i nemaipomenit şi c-o să-mi placă. Citindu-l, nu-mi dădeam voie să observ că eram dezamăgită şi-mi storceam, conştiincioasă, revelaţii.

– Tot n-am să intru, spuneam, cu bravură nesigură.

Cu dosarul meu prost, aveam, într-adevăr, toate şansele să nu intru. Într-un fel, chiar speram asta şi-mi promiteam să plec în alt oraş şi să intru într-o fabrică, aşa cum scria în multe cărţi pe care le citeam şi în ziare. N-aş mai fi stat atunci cu unchiul Ion şi cu mama, nu m-aş mai fi gândit că, picând la admitere, i-am făcut de râs în tot oraşul. Dar, mai ales, în mod sigur, acolo aveau să mi se întâmple mereu lucruri neprevăzute şi zilele mele n-aveau să se mai înece, ca acum, în obişnuinţă. Şi-atunci teama de încercările care m-ar fi aşteptat se ascundea imediat în îndoială şi îmi spuneam repede că ar fi un lucru prea deosebit ca să mi se întâmple mie.

– Ai numai gărgăuni în cap, s-a strâmbat unchiul Ion când i-am strecurat odată ceva din gândurile mele. Ce să cauţi tu într-o fabrică? Nu te uiţi că strici toate lucrurile pe care pui mâna?! Mai bine învaţă să mături ca lumea în casă…

*

De multe ori, seara, mergeam cu unchiul Ion în piaţă şi întârziam în hala care răsuna imens de vocile celor de la cozi, de izbiturile bufnite ale toporiştilor în butucii scrijelaţi cu sânge şi de plesnetul lipicios al bucăţilor de carne pe tejgheaua învelită în tinichea slinoasă. Când se sfârşea vara, rătăceam interminabil printre mormanele de pepeni dungaţi din dosul pieţii, acolo unde oraşul se precipita dintr-odată, brusc, spre râu, cu străduţe sugrumate de dughene încă particulare, etalând în geamurile prăfuite lumânări de toate mărimile, plăpumiţe strident lucioase, albastre şi roz, articole de fierărie sau haine de închiriat pentru nunţi.

– De unde veniţi cu ei? întreba unchiul Ion, apăsând pepenele între degetele groase, cu urechea atentă la trosnetul fraged… De unde din Vlaşca?

Şi rămânea cu el în mână, în timp ce ţăranul, cu gâtul osos şi neras ieşind din cămaşa de pânză aspră cu colţurile ascunse ale gulerului de oraş îndoite în sus, scotea, ca să-i dea rest, ghemul soios şi întindea cu grijă fiecare hârtie în palmele înţepenite şi negre, răspunzând tărăgănat şi absent. Dar zâmbetul timid al unchiului, paloarea feţei de orăşean pusă alături de obrazul împăroşat şi asprit al ţăranului şi, mai ales, sclipirea nesigură şi nostalgică a ochilor contraziceau nuanţa protectoare din voce, identică la toţi cei care au trăit printre ţărani şi cred că mai ştiu cum să vorbească cu ei.

Capitolul II

Câteodată, spre sfârşitul unei săptămâni când nu-l mai aşteptam, după mai multe sâmbete în care ne istoviserăm nerăbdarea, pândind poarta la fiecare oră de tren ştiută, apărea în fine Biţă, fratele cel mai mic al unchiului Ion şi al mamei. Îmi plăceau sosirile lui neprevăzute şi mă încruntam când unchiul Ion, zărindu-i deodată umerii şi capul deasupra gardului, se repezea să-l întâmpine, şoptindu-mi în trecere, cu o bucurie contrariată:

– Nu pricep ce fler are omul ăsta de pică tocmai atunci când stăm mai prost cu banii… Săptămâna trecută, când promisese că vine, tocmai luasem chenzina. De ce n-o putea să se ţină de cuvânt niciodată?

Mirosea a lavandă, a săpun Palmolive şi a bărbat îngrijit şi aproape tânăr şi sporovăia necontenit, ţinându-se după unchiul Ion prin bucătărie şi prin curte.

– Am auzit c-o mănânci pe carte, aşa să fie? îmi striga, aplecându-se peste fereastra deschisă.

Stăteam în dormitor, cu caietele întinse pe masă şi urechea aţintită spre el.

– O mănâncă pe carte, domnule… o mănâncă… repeta, singur şi absent.

Unchiul Ion îşi pregătise plasele şi plecase la Alimentara, iar Biţă se plimba fără răbdare prin curte. Îşi despăturea o batistă albă cu monogramă într-un colţ şi-şi sufla, îndelung, nasul.

– Letiţia, mă striga după un timp. Şi cum e ce-nveţi tu acolo?… Când eram în război cu turcii şi ne băteam cu nemţii…

Recita cu voită monotonie şi privirea, ascunsă sub pleoapele clipind mărunt şi genele neobişnuit de lungi şi întoarse, îi aducea, şocant, în obrazul ras cu atenţie şi uşor puhav, chipul copilului care fusese. Pufnind în râs, ieşeam la geam şi-l urmăream cum scoate din valiza mică şi neagră de voiaj Informaţia, L’Humanité-ul şi ultimele cărţi apărute.

– Pe-asta ai văzut-o? îl întreba pe unchiul Ion.

– La noi vin mai încet…

Ochii unchiului Ion sclipeau de o curiozitate intimidată.

Mă întindeam şi eu peste umărul lui: o copertă cenuşie pe care scria Bietul Ioanide. O carte plictisitoare, evident, cu litere înghesuite şi fără nici o poză.

– Nici n-ai fi avut cum… zicea Biţă, cu o voce satisfăcută. Au scos-o din librărie după o săptămână…

Glasul lui scădea din ce în ce, din şuşoteala lui cu unchiul Ion auzeam iar cuvântul acela pe care ni-l striga proprietarul cel tânăr: legionar, legionari. Poate ca să scape de mine, scotea din valiză borcanul cu gem de căpşuni din care, rămasă singură, aveam să înghit una după alta, cu plăcerea neliniştită a unui sacrilegiu, linguriţe încărcate cu fructe prea dulci, trosnind îndelung, între dinţi, seminţele.

– Ar putea să aducă mai multe, spunea mama, contemplând borcanul gol. N-are decât o nepoată şi aicea vine la masă întinsă…

– Nu-i place să vină cu bagaje… răspundea unchiul Ion, cu o voce neutră. Şi pe urmă îl ştii bine cum este…

– Totdeauna a tras a casă mare… îi arunca repede mama. Şi-acum cred şi eu că-i greu să-l schimbi, după ce l-ai răsfăţat o viaţă întreagă…

– S-a răsfăţat singur, c-aşa a fost felul lui… (Glasul unchiului devenise iar nesigur.) Bine cel puţin că ne mai deschide din când în când uşa…

Când se întorcea de la servici, mama îl descoperea pe Biţă aşezat lângă masa de sub păr, unde mâncam vara. Îşi scosese din pod şezlongul vechi şi stătea întins, fumându-şi alene ţigara.

– Ce odihnitoare e liniştea asta a voastră… fără tramvaie şi fără agitaţia nebună a Bucureştiului…

Şi-şi închidea o clipă ochii sub petele moi şi alunecătoare de soare, ferfeniţite prin frunzele părului…

– De ce nu rămâi dacă-ţi place aşa mult?… vroiam să-l întreb.

Vocea impertinentă mi se arcuia în gât, dar îmi repetam atât de mult intonaţia, până când cuvintele se sleiau într-o frază stupidă.

– Să crezi tu! îi răspundea unchiul Ion, pândind cu grijă să nu-i rămână lui Biţă paharul gol.

Prima sticlă de vin, din care turna, era caldă încă, aşa cum o luase de la Alimentara, dar celelalte se răceau la cişmea, sub robinetul ţârâind întredeschis peste găleata cu apă.

– Să crezi tu, repeta tărăgănat, cu acea superioritate umilă de frate mai mare, care nu mai găseşte prin ce să-şi justifice autoritatea. E la fel ca peste tot, doar că aici lucrurile se amplifică şi iau alte proporţii… Acum (cobora vocea) e un moment de acalmie… Dar să vezi când încep scandalurile cu proprietarii…

– A… tot cu asta vă ocupaţi… n-aţi mai terminat… râdea Biţă. Asta fiindcă sunteţi voi fraieri şi căcăcioşi… Ia să mergi diseară în antreu şi să faci şi tu scandal… punem radioul tare şi stăm toată noaptea la un pahar, să vină el pe urmă şi să spună ceva… Ce-i cu aerele astea de proprietar în statul nostru, tovarăşe, strigăm la el, am să mă duc eu la secretarul dumitale de partid, am fost colegi amândoi la sector, pe vremuri, să cerceteze dânsul dacă ăsta-i modul dumitale de comportare obişnuit, acasă şi la locul de muncă… Şi dacă vrei să-l convingem ca lumea…

Se îneca de râs şi vorbea tare, de răsuna toată curtea. Foindu-se de nerăbdare pe scaun, unchiul Ion îi tot făcea semne muteşti să tacă, aruncând priviri speriate spre uşa întredeschisă a antreului.

– Mai spargem vreo două-trei farfurii ale Margaretei şi trântim şi găleata de zoaie, aia pe care o aduci tu noaptea în cameră… Ce dracu’, trebuie să i-o luaţi voi înainte şi cea mai bună apărare-i atacul… Dacă nici asta nu ştii până acum, ai îmbătrânit degeaba pe lume…

– Asta s-o faci la tine acasă, nu aici… răspundea unchiul Ion, cu o duritate grăbită în voce. Tu pleci de-aici încolo şi noi rămânem, adăuga, după un timp, şovăitor, a scuză.

Dar Biţă nu-l mai asculta, o zărise pe mama. Cu umărul, ea împingea poarta de lemn, umflată de ploi, s-o deschidă. Nu reuşea s-o urnească, era înţepenită în pământ şi doar capătul ei de sus ciocănea marginea gardului şi mama se opintea mai departe, scrâşnind, cu câte o plasă atârnând greu în fiecare mână.

– Margareta, striga Biţă fără să se clintească din şezlong. Regina Angliei mi-a trimis vorbă că are de gând să te decoreze cu ordinul Sacoşa de aur…

Cu mâinile încleştate pe mânerele rotunde de lemn ale sacoşelor gemene, croite şi tighelite trainic din nişte pantaloni vechi de doc albastru ai unchiului Ion, ea-i întindea obrazul, zâmbind strepezit şi mecanic.

– Şi de capotul tău mi-a vorbit… Vroia să ţi-l achiziţioneze pentru muzeul ei personal cu zece mii de lire sterline…

– Cumpără-mi tu altul în loc, răspundea mama sec şi se aşeza la masă alături, dând din umeri a fie ce-o fi, şi-şi întindea, oftând a tihnă, paharul.

Mă tot învârteam pe lângă ei, descărcând sacoşele pline. Fără voie, faţa mi se întindea de râs şi imediat încercam să mă reţin şi să arunc priviri indignate spre Biţă.

– Ai auzit?

Mama se uita nerăbdătoare în jur să vadă dacă mai sunt pe-aproape…

– Se zice că i-ar fi prins deja şi c-ar fi soldaţi… alţii spun că ar fi nişte derbedei de la Breaza…

– Despre ce tot vorbeşti, dragă? întreba unchiul Ion fără chef, foşnind paginile ziarelor aduse de Biţă, care miroseau a hârtie nouă şi a cerneală.

– Despre taxatoarea pe care ar fi găsit-o azi dimineaţă dincolo de pod la intrarea în oraş… Au prins-o unii şi şi-au bătut joc de ea azi-noapte… Îngrozitor… se plângea mama şi-şi prindea tâmplele între palme.

– Unul dintre ei o s-o ia de nevastă… declara solemn Biţă, ridicându-se în picioare şi scuturându-şi de pe piepţii cămăşii furnicile care căzuseră din pom.

– Ce s-o mai ia? spunea mama.

Vocea i se făcea tot mai şoptită, făcea pauze mari şi îşi alegea cuvinte cât mai neutre, ca şi când ar fi vrut s-arate că toate lucrurile astea nu se pot petrece decât într-o altă lume, fără nici o legătură cu a noastră.

– Ce s-o mai ia… La sfârşit i-au vârât cioburi de sticlă înăuntru… Şi unii zic că e-n comă…

– Şi-aici se-ntâmplă lucruri de-astea, dragă?

Biţă, plictisit, îşi trăgea peste cap pulovărul bej, de lână englezească, luat de la pachet. Se-aşeza la loc şi căsca. Se-ntunecase deodată şi nu ne mai vedeam unul pe altul, doar ţigara unchiului Ion se-aprindea, când trăgea din ea, ca un sâmbure roşu.

– Da’ voi nu daţi nimic de mâncare la oamenii care vă vin în casă? întreba Biţă şi imediat ne sculam toţi şi alergam spre bucătărie.

*

Cu o perie ştirbă într-un mâner de argint înnegrit, mama aduna firimiturile într-o farfurie murdară. Se făcuse iar linişte şi toţi o aşteptam să termine, urmărind în mişcările mâinilor ei trecerea spre orele cele mai aşteptate ale serii. Rămăsesem cu ochii înţepaţi de somn pe-un scaun de bucătărie fără spătar.

– Tu nu te duci să te culci? mă întreba unchiul Ion şi pe urmă uita imediat de mine.

– …Lăsaţi-o, dragă, n-o mai sufocaţi cu cocoloşeala voastră! La vârsta ei, bucureştencele vin dimineaţa de la ceaiuri!

Biţă mă lua de umeri şi eu îmi vâram faţa în pulovărul moale şi ocrotitor. Mirosul de lavandă şi Palmolive al celeilalte lumi devenea atât de intens, încât îmi roteam buimacă privirea în jur, speriată de victorie.

– S-au tuns toate ca infidelele, poartă pantofi sport cu talpă moale şi pantaloni pecheur, uite, până aici…

Când Biţă îşi ridica, cu greu, piciorul între scaun şi aragaz, suflecându-şi până aproape de genunchi pantalonul, mă prelingeam de lângă el, împătuream ziarele proaspăt aduse şi le aşezam cu grijă în lada de zestre. Aşa-i zicea unchiul Ion cufărului de lemn în care eu adunasem ziarele vechi, scăpate de la epurare.

– Pe mâine aş putea să fac nişte şniţele, dar ştiu eu, carnea asta-i cam grasă…

Cu spatele întors, mama trebăluia printre crătiţi. Am ţistuit-o amândoi, unchiul Ion şi cu mine, înfuriaţi de consecvenţa cu care nu-şi urmărea decât gândurile ei. Biţă aştepta începutul tăcerii cu o linişte detaşată şi înţelegătoare.

*

– …La Ialta, când Stalin, Roosevelt şi Churchill…

Cu buzele groase răsfirate de atenţie şi doar bâţâindu-şi sub masă piciorul, unchiul Ion rămăsese singurul care să-l asculte conştiincios, împânzind aerul înecăcios cu fumul ţigării uitate între degetele îngălbenite spre unghii. Mama plecase de mult să aranjeze salteaua pentru dormit, iar eu nu mai eram în stare să ascult, capul îmi vuia de somn. Numai că nu vroiam, plecând, să opresc seara.

Sub pleoapele îmbâcsite, trădările politice, moda bucureştencelor şi războaiele lumii intrau între pereţii coşcoviţi ai bucătăriei de vară, în căldura înţepătoare a aragazului pe care mama pusese în fine la fiert mâncarea pe a doua zi, ca să fie liberă dimineaţa.

Când ieşeam în prag, era mult trecut de miezul nopţii, apropierea toamnei prăfuia aerul străveziu şi albastru.

– Hai, că şi mâine-i zi, spunea unchiul Ion, tuşea de câteva ori, horcăit, şi începea să urce greoi treptele spre casă.

Greierii ţârâiau copleşitor şi-atâta lumină sub irealele stele… Lălăind răguşit, un beţiv rupea liniştea de decor a unei lumi de atentate şi războaie şi în marginea ei plecam să mă culc, biruind, revărsată în vise, asupra aşteptării.

*

– Aşa cafea n-aţi băut de când sunteţi! striga Biţă din curte.

Prin geamurile deschise intra dimineaţa excepţiei: aveam musafiri! Biţă încă mai era cu noi! Mă ridicam veselă de pe canapeaua unchiului, purtând între muşchii ţepeni ai spatelui amprenta arcului rupt care mă înghiontise toată noaptea. Mama bufnea în pervaz aşternuturile puse la soarele rece şi se apleca lângă masă să ruleze salteaua unde dormise unchiul Ion şi să pună la loc scaunele, trase-ntr-o parte.

– Chiar c-ai nimerit-o de data asta, şoptea unchiul Ion, sorbind lichidul a cărui aromă înnobila aerul curţii.

– Să ştii de la mine că, orice-ar fi, trebuie s-o mai laşi câteva minute, acoperită, să se aşeze… asta o ştiu de la o cucoană, mare cafegioaică, ştii cum face cafeaua? nu spală niciodată ibricul, când te duci pe-acolo, totdeauna-i cu el pe foc, bea câte zece pe zi şi n-are nici pe dracu’…

*

Traversam oraşul în lumina încetinită a duminicii. Casele zumzăiau ascuns de oameni şi din când în când ne ajungea zgomotul surd al bătătoarelor de covoare. Pândeam cu un ochi conspirativ Strada Mare, încremenită între obloanele lăsate, şi grupurile de liceeni gălăgioşi din dreptul cinematografului mare. Acolo putea răsări oricând mersul voit legănat al lui Mihai şi câteodată răsuflarea mi se ghemuia în piept şi pe urmă aluneca, uşurată. Nu, nu era el, mi se păruse, aproape mă bucuram şi pe urmă iar căutam în întinderea semănată cu trupuri. A fost probabil aseară, îmi spuneam, conştientă ce şansă derizorie aş fi avut ca să-l întâlnesc tocmai acum. Aş fi vrut să-i văd ochii miraţi în timp ce, salutându-mă, ar fi cercetat faţa bronzată şi părul albind spre tâmple al lui Biţă, hainele din pachet şi gestul dezinvolt de bucureştean cu care-mi înconjura umerii. Dar niciodată nu se întâmpla aşa şi urcam spre Crâng cu melancolia unei nedreptăţi, secret dirijată.

– Probabil c-aici au găsit-o… şoptea mama.

– Pe cine? întreba unchiul Ion, mergând ultimul în spatele nostru, cu mâinile împreunate la spate.

– Taxatoarea, răspundea mama.

După vilele patinate ale vechiului cartier bun al oraşului, casele se tot piperniceau, pierzându-se între livezi deluroase cu prune smochinite şi negre. Soarele ca de vară îmi pulsa rar în sânge toropeala duminicii. Sub paşi trosneau primele frunze uscate şi printre pleoapele întredeschise trunchiuri fără sfârşit de copaci izbeau în linişte cerul. În coaja lor cenuşie înnegreau inimi străpunse şi în plesnituri îngheţase seva cleioasă. Exista undeva lumea istoriei însângerate şi cea a violului de neînţeles, dar contururile lor se ştergeau în cea a clipei, ştiută mie.

– Trebuia să vin eu de la Bucureşti ca să mai ieşiţi şi voi în natură… râdea Biţă. Altfel staţi ca nişte cârtiţe în casă…

Aşteptam şi eu să mă cuprindă extazul şi în gând mă tot îmboldeam cu cuvinte, dar, când mă întindeam pe iarbă, trosneau crengi mici cu ţepi, de anul trecut, furnici lungi îmi alergau bezmetic pe trup şi-n jur bâzâiau ţânţari sau musculiţe în roi de pădure. De plictiseală căscam şi-mi zvâcneau, a nerăbdare, picioarele.

– Treceţi la masă… striga mama şi mă îndreptam uşurată spre şerveţelul pe care întinsese ouă răscoapte şi roşii, cu venele îngroşate gălbui, de toamnă.

*

Spre seară îl conduceam pe Biţă spre trenul de întoarcere. Mergeam mult de-a lungul bulevardului, sub pânza primitoare, caldă încă a ploii. Din ea creşteau frunze apretate de apă şi melci tineri, cu coarnele palpitând spre trotuarul şiroitor. Prin burlane zvâcneau cu intermitenţă firave jeturi indecente şi potopuri scurte pulverizau aburos asfaltul. Atunci ne îngrămădeam toţi sub umbrela mare şi neagră cu spiţele strâmbe, dar după un timp căderea îndesată a ploii, copacii linşi, afişele zdrenţuite pe panouri închideau clipele de dinaintea plecării lui Biţă într-un nesfârşit de toamnă.

Ca totdeauna, ajungeam prea devreme, stăteam fără vorbă în picioare, în mijlocul peronului care vuia de strigăte. Din când în când câte un tren intra încet, împâclind aerul cu fumul negru, şi-atunci ţăranii alergau spre scările pline şi împingeau, icnind, sacii cu pâine neagră. Speriat de control sau doar din greşeală, cineva vărsase o damigeană de ţuică şi izul ei învăluia tot aerul gării. Femei uscăţive, cu broboade cu ciucuri lucioşi şi haine bărbăteşti peste fustele creţe, stăteau, de ore, încremenite pe bănci, lângă paporniţe în care cotcodăceau găini, mirosind a ud şi-a coteţe. Prin uşa bufetului bufnea o duhoare de vin ieftin odată cu înjurăturile încăierării.

– Mai vino şi tu când ai timp, spunea unchiul Ion, încet, scormonind cu vârful umbrelei.

– Sâmbăta asta nu, dar cealaltă precis! ne striga Biţă, urcând dezinvolt scările negre care trepidau.

Încuviinţam cu toţii din cap, fără prea mari speranţe, şi îi pândeam silueta desprinsă de noi care apărea şi dispărea, suptă de înghesuiala culoarului. Un ceferist trecea de la vagon la vagon şi se apleca spre roţi, ciocnindu-le.

– Fiţi fără grijă, la prima staţie mi-am şi făcut rost de loc! ne striga Biţă, agitând a rămas-bun sulul de ziare.

Mai rămânea lumina roşie pe care-o zăream trecând bariera şi dintr-odată auzeam, în liniştea nefirească, ţârâitul apei la cişmeaua de lângă veceurile strident văruite. Pe o linie moartă, două cisterne burtoase, mormane de cărbuni mărunţiţi pe terasament şi, înfipte în ele, lopeţile pe care le lăsaseră soldaţii. În faţă, clădirile înnegrite de fum ale dependinţelor gării.

– Hai şi noi, zicea unchiul Ion.

Şi iar, de-a lungul bulevardului, casele-tip pentru salariaţii gării, gardul viu tuns ţepos şi florile în ciorchini roşii, fără miros. Lângă talpa mea, roz-vânăt şi plin de-un lichid ascuns, pulsa obscen trupul unei râme, toropită de apă. Se înserase deodată când unchiul Ion întindea peste gard mâna să deschidă poarta.

– Ce nesimţire! spunea mama.

Într-un capăt al străzii un bărbat urina grăbit, cu hainele aburind sub ploaie. Ca să nu mă sufoc sub imensul urât, mi-aminteam că mâine-i luni şi-o să-l văd din nou pe Mihai în curtea şcolii şi poate-o să-mi spună ceva despre-mpăcare. Şi-atunci mă-ntrebam dacă şi unchiul Ion aşteaptă ca mine ceva şi, dacă nu, cum poate s-o ducă aşa, înainte.