Patricia Pearson, Opening Heaven’s Door: What the Dying May Be Trying to Tell Us About Where They’re Going

Copyright © 2014 Patricia Pearson. All rights reserved.

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5186-3

ISBN PDF: 978-973-46-5187-0

ISBN print: 978-973-46-4808-5

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: c a by Hartwig HKD

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PATRICIA PEARSON, jurnalistă şi scriitoare de naţionalitate canadiană, a publicat, printre altele, în The New Yorker, The New York Times, Huffington Post, BusinessWeek, Toronto Life şi Reader’s Digest. A colaborat cu CBS Television, History Channel şi TVOntario. A coordonat activitatea de cercetare pentru documentarul The Science of the Soul, difuzat de History Channel (2009). Alte cărţi publicate: Playing House (2003), Believe Me (2005) (romane); When She Was Bad: How and Why Women Get Away with Murder (1998), Area Woman Blows Gasket (2005), A Brief History of Anxiety – Yours and Mine (2008) (non-fiction).

Pentru familia mea, pentru trib.
„Fericiţi cei ce plîng.”

1

O viziune neaşteptată

Tată meu a murit în pijamaua lui cu dungi albastre, pe un pat moale, într-o casă tăcută. Nu era bolnav. La trei sau patru dimineaţa, a suspinat destul de tare încît să o trezească pe mama. Un suspin, un geamăt, o ultimă suflare. Ea s-a aplecat să-i maseze spatele, presupunînd, adormită, că visase ceva urît, după care s-a cufundat în tihna pîcloasă a inconştienţei. În cîteva ore s-a făcut dimineaţă, iar lumina de martie s-a revărsat, subţire. Mama s-a trezit şi, în drum spre baie, a trecut pe lîngă trupul întins al celui care-i fusese soţ timp de 54 de ani.

A coborît, reluîndu-şi ritualurile monotone în bucătărie – făcînd cafeaua, punînd chifla tăiată în două în prăjitorul de pîine, ascultînd radioul. Eu dădeam un interviu despre o carte nou-apărută. Vorbeam la radio, eu, cea mai mică dintre cei cinci copii ai săi, sporovăind cu o autoritate impresionantă vrute şi nevrute despre un proces iniţiat de un bărbat care suferise traume psihologice inestimabile după ce a găsit o muscă moartă într-o sticlă de apă.

„Acţiunea era întemeiată?”, mă întreba gazda emisiunii. Era posibil ca viaţa cuiva să fie distrusă din cauza unei muşte moarte?

Mama şi-a uns chifla cu gem, gîndindu-se la ziua ce o aştepta. Întîlniri, un prînz luat cu cineva, o ieşire cu Rachel, nepoata ei, care venise în vizită în vacanţa de primăvară. Nu s-a întrebat de ce Geoffrey, tatăl meu, încă mai rămăsese în pat. Nu-şi ascuţise simţul precauţiei faţă de un bărbat sănătos, care tocmai împlinise 80 de ani.

În sînul familiilor, atenţia oamenilor se îndreaptă spre situaţiile de criză – iar în 2008, la începutul primăverii, toţi eram şocaţi din cauza stării surorii mele, Katharine. Ea, şi nu tata, era cea care se confrunta cu moartea. Katharine cea plină de viaţă, o femeie deosebit de plăcută – mamă, soră şi iubită –, suferea acum, torturată de răspîndirea rapidă a unui cancer mamar metastatic. Soarta lui Katharine devenise „realitatea extremă” a întregii familii, după cum se exprimase cîndva Virginia Woolf.

Tata şi-a jucat rolul în cel mai neaşteptat mod.

— Rachel, a spus mama scuturînd umărul moale al nepoatei care dormea la etaj, în camera de oaspeţi. Rachel.

Nepoata mea a deschis ochii, a observat o anumită expresie pe chipul mamei – vulnerabilitatea din înfăţişarea bătrînei doamne – care a adus-o brusc în stare de trezie.

— Bunicul nu se mai trezeşte.

În acea dimineaţă am primit cu toţii un telefon, vestea năucitoare şi incredibilă pe care mama, alături de Rachel, care stătea lîngă ea uluită, a comunicat-o întregii familii. Dar Katharine, care era în Montréal, la o distanţă de 160 de kilometri est de părinţii mei, a primit mesajul într-un alt mod.

„În noaptea în care a murit tata”, avea să le spună după cîteva săptămîni celor veniţi la slujba de comemorare, „am avut o experienţă spirituală ieşită din comun”. Vă rog să luaţi aminte că sora mea nu avea înclinaţie spre experienţe spirituale. În schimb, ştia prea bine ce înseamnă stresul, ca mamă singură cu doi băieţi adolescenţi. Şi îi plăcea mult să rîdă. Să facă orice fel de sport – era extrem de atrasă de activităţile fizice. Avea o inteligenţă fantastică, vorbea fluent trei limbi străine. Dar, în general, lui Dumnezeu nu-i prea dăduse atenţie.

„Era în jurul orei patru şi jumătate dimineaţa”, povestea ea despre ce se întîmplase în noaptea aceea, „iar eu, ca de obicei, nu puteam dormi, cînd deodată a început această extraordinară experienţă spirituală. În următoarele două ore n-am simţit decît o bucurie vindecătoare”. Sora mea Katharine emana o anumită lumină, avea o expresie radioasă, o muzicalitate a vocii care i-a amuţit pe toţi cei prezenţi în biserică – atei, agnostici sau credincioşi. S-a sprijinit cu grijă de pupitru, hotărîtă să-şi păstreze graţia, deşi stadiul terminal al bolii îi periclita simţul echilibrului. „Am simţit cum nişte mîini îmi atingeau capul şi am avut succesiv mai multe viziuni ale unui viitor fericit.”

Înainte de a fi primit telefonul şi vestea despre moartea tatei, Katharine îi descrisese fiului ei mai mare, pe cînd îl ducea la liceu, această experienţă stranie şi minunată pe care o avusese înainte de răsăritul soarelui. A scris despre asta şi în jurnalul ei: „M-am întrebat dacă avea vreo legătură cu faptul că oamenii se roagă pentru mine. Şi apoi m-am gîndit la tata, cum ridica sprînceana şi mă necăjea că sînt înfumurată”. Pînă a doua zi, nu a ştiut să interpreteze acea undă puternică de energie şi bucurie pe care o simţise în dormitor. „Acum ştiu că era tata”, le-a spus ea celor veniţi la comemorare. Le-a spus-o din toată inima, fără respectul cuvenit ştiinţei şi raţiunii, fără a avea răbdare să le mai dea explicaţiile obişnuite: „Poate veţi crede că sînt nebună, dar”… Nimic din toate astea. „Profund, cu smerenie, mă simt binecuvîntată şi iubită”, a spus ea simplu, după care s-a aşezat.

Un tată astral. Care e acolo, şi totuşi nu e acolo. Iubirea revărsîndu-se nevăzută. Un fel de însoţitor blajin, a cărui îmbrăţişare este uşoară, dar profund mişcătoare.

*
*     *

În familia noastră nu sîntem obişnuiţi să întîlnim fantome. La 19 martie, cînd am ajuns la casa părinţilor mei, la o zi după moartea tatei, am auzit pentru prima oară despre viziunea Katharinei şi m-am prăbuşit pe podeaua mochetată a coridorului, tîrîndu-mă pe lîngă dulapul de haine, în pragul unei crize de rîs isteric. Reacţia mea nu era atît una batjocoritoare, pe cît era o formă de abandon. Realitatea vibra, năucitoare; era cît pe ce să se facă praf.

„Tata a murit, tata a murit” – trecuseră deja 24 de ore de cînd tot murmuram asta, ca un copil care memorează cu febrilitate noile instrucţiuni privind starea lucrurilor, în timp ce străbăteam încoace şi-ncolo parcul îngheţat din apropierea casei mele, plimbîndu-mă înainte şi înapoi. Tata a murit.

Iar Katharine avusese o viziune.

Am privit-o cu toţii ca pe o reacţie de şoc. Dar aproape imediat a început să capete un înţeles profund rezonant, ca o piesă de puzzle care se aşază perfect la locul ei. Fără să vorbim despre asta, toţi membrii familiei eram convinşi că el făcuse un gest de o mare eleganţă emoţională. Murise pentru fiica lui. Sau poate că murise fără să fie conştient de lucrul ăsta, dar apoi prinsese o ocazie misterioasă de a merge la ea, în dormitorul ei din Montréal, ca s-o mîngîie şi s-o liniştească înainte să meargă pe drumul lui.

Mai tîrziu aveam să aflu că acest tip de experienţă care se produce la moartea cuiva este surprinzător de frecventă, şi nu rară, dar familiile ascund informaţia aceasta, protejînd-o şi preţuind-o ca pe o amintire delicată, departe de privirea indiferentă a străinilor.

În anul următor aveam să aflu multe despre lumea ascunsă care mă înconjura, dar la acea vreme am înţeles doar atît: ce dar important era pentru Katharine. Pentru ea, în ultimele 12 luni, trezirea din somn însemnase redobîndirea conştiinţei nenorocirii sale, un sentiment de teroare care o împresura şi o cufunda în întuneric. Cît de limitaţi am devenit, cu limbajul nostru eufemistic, încît vorbim despre pacienţi care „se luptă” cu cancerul fără să le acordăm imensitatea shakespeariană a vulnerabilităţii lor, ca şi cînd ar fi pragmatici şi detaşaţi şi şi-ar alinia trupele, fără să aibă nimic în comun cu Ofelia sau cu regele Lear.

Am cunoscut-o pe sora mea mai bine decît pe oricine altcineva, poate cu excepţia copiilor mei. Nu era nici mai mult, nici mai puţin „curajoasă” decît a fost biblicul Iisus cînd a strigat „Dumnezeul meu, Dumnezeul meu, pentru ce M-ai părăsit?”. S-a jelit sub duş în seara în care medicul de la urgenţe a informat-o netulburat că avea leziuni cerebrale; a implorat un univers nepăsător să-i mai dea zece ani, să-şi vadă fiii terminînd şcoala şi însurîndu-se.

Apoi, dintr-odată, cînd a murit tatăl nostru – fără să ştie că el murise –, a descoperit cu uimire că se simţea senină, protejată şi fericită.

Un timp, nu ştia dacă fuseseră minute sau ore, Katharine s-a văzut – şi-a privit viitorul într-o oglindă, într-un lac? – jucîndu-se cu nepoata ei nenăscută, pe podea, în dormitor. A înţeles cumva că era copilul lui Graeme, fiul ei adolescent, o fetiţă de cinci luni despre care ştia că se numea Katie. Un omuleţ cu mişcări nesigure, care încerca să şadă drept. În viziunea ei, Katharine îi susţinea spatele acestei fetiţe. O ajuta să stea în şezut şi se topea de dragul ei văzînd cît e de dulce, admirîndu-i fundiţa simpatică din păr.

„Era frumoasă”, i-a spus Katharine lui Graeme, descriindu-i copilul eteric dintr-un viitor îndepărtat, în dimineaţa acelei zile, pe cînd îl ducea cu maşina către liceul din Montréal unde învăţa. Totul va fi bine, toate cîte se vor întîmpla vor fi bune.

Cînd s-a întors acasă, a sunat telefonul. Era mama, care i-a spus că tatăl nostru murise.

*
*     *

La începutul lui aprilie am luat avionul pînă în Arizona, să văd Marele Canion. O tomografie arătase că neoplasmul Katharinei se răspîndise la oase şi la ficat. „Căci frumosul nu-i altceva/ decît începutul cumplitului pe care încă abia-l îndurăm”, scria poetul Rainer Maria Rilke. Îmi amintesc că am citit asta mai tîrziu şi am exclamat în gînd: „Ah”.

De-a lungul marginii sudice a canionului, pe cînd coboram pe poteca Bright Angel, muştele bîzîiau în jurul urechilor agitate ale catîrilor încărcaţi, care mergeau sprinten pe drumul abrupt la cîteva sute de metri în faţa mea şi a soţului meu. Instinctiv, ne sprijineam de peretele de stîncă în timp ce mergeam în urma grupului de oameni călări pe catîri, ferindu-ne de golul care părea gata să ne absoarbă, îmbiindu-ne să ne pierdem cunoştinţa şi să ne rostogolim, de la o înălţime de 300 de metri, direct spre pierzanie.

Mă întrebam dacă pe acel drumeag bolovănos se aventurau numai turişti sau şi pelerini dornici să devină mai umili, croindu-şi drum pe bîjbîite, pipăind pietrele, mărturisind că nu cunoşteau cîtuşi de puţin vastitatea care îi înghiţea, ademeniţi chiar de recunoaşterea acestui fapt. În secolul al XVI-lea, cînd un grup de conchistadori plecaţi în recunoaştere au cuprins cu privirea pentru întîia oară canionul, au ales să-şi creadă ochilor şi au hotărît că fluviul Colorado, care curgea în adîncurile canionului, nu era decît un simplu pîrîiaş. Un fir de apă albastră care le ajungea pînă la genunchi, pe care caii lor l-ar fi traversat cu uşurinţă cam într-un sfert de oră. N-au înţeles că, de la o margine la cealaltă, canionul avea 16 kilometri şi că fluviul care curgea dedesubt era lat de un kilometru şi jumătate.

Acum înţelegem aceste dimensiuni, însă numai pentru că ghidurile turistice ni le prezintă clar. Ne reglăm privirea în mod corespunzător, iar cînd scrutăm fluviul, calculăm în funcţie de ceea ce ni s-a spus: dacă panglica aceea de jos are de fapt o lăţime de un kilometru şi jumătate, atunci înseamnă că ne aflăm la o înălţime ameţitoare. Speriaţi, ne lipim de stînci. Cum putem şti ce este infinit şi ce nu este? În ce să ne încredem, în ochi sau în instinctele noastre, în ghidurile turistice sau în intuiţie?

Simţeam că nu mai era mult pînă la moartea surorii mele, poate o lună, deşi nu i se dăduse un pronostic – nu voise să afle –, şi încă mai mergea la sala de fitness. Cei de acolo începuseră să o numească „Lance Armstrong din Montréal”, iar comparaţia i se potrivea cu siguranţă, căci era graţioasă, sprintenă şi puternică. Conştientizam acut faptul că va muri – într-o asemenea măsură încît mi se părea periculos pînă şi să inspir, pentru că fiecare respiraţie marca trecerea timpului. Simţeam necontenit ceasul, simţeam că mă trăda, mă abandona, mă distrugea şi-mi frîngea inima de fiecare dată cînd expiram.

— N-o să se întîmple chiar aşa curînd, ce crezi? m-a întrebat, nesigur, soţul meu, care mergea alături de mine, conştient că-mi era teamă de telefonul din buzunar, de fiecare dată cînd suna.

Ei bine, da, avea să fie chiar foarte curînd. Mă documentasem. Intervalul mediu pînă la deces după apariţia metastazelor cerebrale asociate cancerului mamar: trei luni. Dar numai eu ştiam asta, fiindcă oncologul Katharinei nu ne spunea nimic care să nu includă şi metafore referitoare la război. În prezent era preocupat să aducă în luptă „artileria grea”, cum o numea el. Obuzele explodau în tranşeele îmbibate de ploaie.

Ceasul meu devenea tot mai interiorizat şi mai intuitiv. Cînd trebuie să interpretezi lumea în alt mod, cînd canalele de informare obişnuite sînt blocate, ce este de făcut? După ce străbătuserăm vreo 400 de metri din poteca Bright Angel, ne-am oprit să ne odihnim. Soţul meu a plecat să înregistreze sunete – o pasiune de-a lui –, iar eu m-am ghemuit la umbra îngustă a unei stînci proeminente, aşezată sus, pe pantă, într-o poziţie precară. De acolo priveliştea era diferită, căci canionul se înălţa acum deasupra mea. În faţa bărbiei mele ridicate se afla un perete imens de piatră, înalt ca un zgîrie-nori. Sus de tot, pe cerul strălucitor, un şoim cu coadă roşie se rotea deasupra mea. Inconştient, etichetam imediat tot ce vedeam: o pasăre de pradă, un perete de piatră, mişcarea rapidă a unui popîndău speriat. Nişte turişti francezi şi germani, înaintînd cu greu, cu răsuflarea tăiată, cu rucsacurile din material sintetic într-o nuanţă stridentă de albastru. Cîinele cuiva alergînd uşor; muştele, balega catîrilor. Şi, în depărtare, bîzîitul unui elicopter.

Dar dacă aş fi fost o femeie din tribul Hualapai care s-ar fi oprit chiar în acest loc cu cîteva sute de ani în urmă? Aş mai fi descompus priveliştea în părţile ei constitutive, concrete? Sau aş fi văzut un peisaj plin de spirit şi semne prevestitoare, un peisaj în care pasărea aceea nu era o simplă pasăre, ci un cîntec?

„N-ai văzut niciodată lumea cu adevărat”, scria metafizicianul Gaston Bachelard, „dacă nu ai visat ceea ce ai văzut”.

Îmi murise tatăl, iar sora mea era pe moarte. Era timpul să accept realitatea şi semnele prevestitoare, chiar şi cînd doctorul îi dădea înainte, taca-taca, despre eficienţa ultimei şedinţe de chimioterapie.

Am părăsit canionul, oprindu-ne des pentru a lua înghiţituri din apa aflată în recipientele de plastic transparent prinse de rucsacurile noastre moderne. Pe cînd ne apropiam de buza canionului, am observat un curcubeu. Un curcubeu perfect, mic şi intens colorat, un semicerc agăţat pe cerul deşertului, ca şi cînd un copil ar fi lipit un abţibild pe o fereastră. Era atît de nepotrivit, dată fiind clima aridă, încît m-am gîndit să-l păstrez în memorie şi m-am uitat la ceas. Mai era foarte puţin pînă la amiază.

Seara, apusul soarelui ne-a tăiat respiraţia, revărsîndu-şi lumina colorată deasupra canionului. De la hotelul El Toval, aşezată într-un şezlong pe verandă, am sunat-o pe Katharine la Montréal de pe telefonul mobil. Nu mi-a răspuns.

„Kitty-Kat”, i-am spus robotului telefonic, „sînt la marginea Marelui Canion”. La capătul lumii, unde se întîlnesc frumuseţea şi spaima; aici pentru tine, aici fără tine. „Mă gîndesc la tine tot timpul.”

Nu mi-a răspuns. La ora la care am văzut curcubeul pe cer, chiar înainte de amiază, ea se interna la spitalul din Montréal, cu septicemie acută, şi era îndemnată de medici să-şi scrie în grabă opţiunea privitoare la resuscitare.

*
*     *

O săptămînă mai tîrziu eram întinsă lîngă ea, îmbrăţişînd-o strîns pe patul îngust de la Royal Victoria Hospital din Montréal, şi urmăream postul CNN la televizorul suspendat din separeul ei despărţit prin perdele de restul salonului. Ea sorbea Pepsi cu paiul, complet cheală, îmbrăcată cu o cămaşă de spital, cu mîinile învineţite de înţepăturile de la perfuzii şi cu picioarele prea albe şi prea subţiri. Eu aveam faţa bronzată de soarele Arizonei, în timp ce chipul frumoasei mele surori era umflat de steroizi şi congestionat din cauza infecţiei sangvine care, încet-încet, ajunsese să fie ţinută sub control.

Era în sfîrşit pe morfină, şi pentru prima dată un zîmbet discret îi mijea în colţurile gurii, după ce o săptămînă întreagă suferise cumplit din pricina unor migrene ce se succedaseră în valuri. Cei de la spital nu-i dăduseră decît Tylenol, pentru că se ocupaseră de infecţie şi nu ţinuseră legătura cu echipa medicală care o trata de cancer. Datorită delicateţii şi calmului ce o caracterizau pe Katharine, asistentele şi medicii care treceau prin salon nu observaseră cît de tare suferea, pînă cînd mi-am ieşit din fire şi m-am dezlănţuit ca un diavol tasmanian la ora trei dimineaţa, ameninţînd-o pe asistentă – nu sînt mîndră de asta – că-i tai picioarele şi-i dau ei Tylenol, dacă nu înceta să mai considere că acesta era singura opţiune „permisă” pentru „doamna Pearson”.

Aşadar eu şi sora mea stăteam pe pat, ţinîndu-ne de mînă şi urmărind reportaje despre alegerile preliminare din 2008, cînd a intrat oncologul ei, care aflase în sfîrşit că era internată acolo, cu septicemie, şi ne-a dat vestea că o transfera la îngrijiri paliative. Gata cu chimioterapia. Gata cu radiaţiile. Tunurile aveau să amuţească. Acum, ne-a spus el, era timpul să „ţinem simptomele sub control”.

Katharine a fost mutată la centrul de îngrijire pe 14 mai 2008. Medicul de la îngrijiri paliative a estimat că mai avea cîteva săptămîni, cel mult. Dar nimeni nu i-a spus asta. A fost lăsată să-şi imagineze un orizont fără margini, îndepărtat sau apropiat, luminos sau întunecat. Ea n-a întrebat nimic. În schimb, s-a transformat într-o regină, prezidîndu-şi liniştită curtea, în timp ce peste cincizeci de prieteni, rude şi colegi au venit să poarte o ultimă conversaţie, să-i dea un ultim sărut. Pe micul hol al sanatoriului era un du-te-vino continuu: directori înlăcrimaţi în costume elegante şi femei bogate cu ochii înroşiţi, aducînd sticle de Veuve Clicquot. Încă un toast, încă o glumă.

După cum mi-au povestit mai tîrziu, asistentele de la centrul de îngrijire erau fascinate, fiind obişnuite mai mult cu grupurile mici de rude care veneau din cînd în cînd, în linişte, să-i viziteze pe pacienţii mai în vîrstă. Ne urmăreau cum deschideam sticle de şampanie şi ascultam cîntecele preferate ale Katharinei, în timp ce ea se legăna în pat în ritmul muzicii, cum îi aduceam mîncăruri la care poftise uneori şi îi dădeam buchete de lăcrămioare în care să-şi afunde nasul. Niciodată nu mi-a fost dat să văd alte fiinţe umane aflate într-un acord emoţional aşa cum am fost noi în acele ultime zile din mai petrecute alături de sora mea care avea să moară. Cînd voia ca volumul de energie să crească, îl măream. Cînd voia să scadă, îl reduceam. Reglajul era atît de precis, încît dacă vreun vizitator dădea buzna înăuntru, animat de cele mai bune intenţii, dar cu un nivel energetic nepotrivit, îl placam ca o echipă de rugby. Ieşi afară, ieşi afară! Eşti prea vesel/prea trist/prea dominant/prea optimist.

Cînd o sărutam pe obraz, sora mea îmi întorcea sărutul şi mă privea cu atît de multă iubire, încît mă speria. O iubire generoasă, eliberată de necesitate. Adeseori stăteam lîngă ea fără a scoate un cuvînt, în timp ce dormea – celelalte două surori ale mele, eu şi fratele meu. Uneori îi masam mîinile cu cremă şi îi cîntam încet. Iubitul ei, Joel, cînta la chitară. Mama, scăldată în două rîuri de durere, îi citea Katharinei poeziile de dragoste pe care i le scrisese tata la începutul anilor 1950.

Într-o după-amiază, fostul partener al Katharinei a trecut pe la spital cu un buchet uriaş de flori de primăvară care, după cum ne-a explicat, fusese lăsat de un necunoscut pe treptele din faţa clădirii în care locuiseră împreună cîndva.

— Toţi oamenii din cartier te iubesc, Katharine, a spus el cu o sinceritate plină de însufleţire.

— Cu siguranţă există şi oameni care nu mă iubesc, a răspuns ea cu un amuzament detaşat.

A vorbit foarte puţin în acele ultime zece zile din viaţa ei. Cîteva propoziţii cînd şi cînd, mai des unu-două cuvinte. Şi totuşi, din tot ce spunea se înţelegea limpede că era prezentă şi atentă. De aceea eram surprinşi că părea atît de mulţumită. Se bucura de compania noastră, de muzica pe care o puneam şi privea îndelung, admirativ, grădina care se vedea pe fereastră şi jocul luminii prin perdele.

— Ce ciudat, a spus odată, cînd s-a trezit, cu o expresie zîmbitoare şi încîntată. Am visat că eram strivită sub flori.

Toate acestea păreau să o intereseze – să o intereseze şi să-i facă plăcere, ca şi cînd ar fi urmat să plece într-o aventură nouă şi încîntătoare. Arăta superb, de parcă ar fi fost iluminată dinăuntru. Uneori purta conversaţii vesele, şoptite, cu o persoană pe care eu n-o puteam vedea. Alteori privea fix tavanul încăperii, în timp ce o întreagă gamă de expresii i se perinda pe chip: nedumerire, amuzament, scepticism, surpriză, calm, ca un spectator dintr-un planetariu care urmăreşte cu capul dat pe spate spectacolul luminilor celeste.

O urmăream cu pasiune, dar ea nu-mi putea traduce nimic. Sora mea, cu care împărtăşisem atîtea secrete, ajunsese dincolo de cuvinte. „E atît de interesant”, a început ea să-mi spună într-o dimineaţă, după care nu şi-a mai găsit cuvintele. „Trebuie să fie foarte frustrant să nu poţi vorbi”, am spus eu încet, iar ea a încuviinţat dînd din cap. Ne-am lipit frunţile una de alta. A rămas să ghicesc sau să întrezăresc doar prin ce trecea ea, cu ajutorul relatărilor altor oameni care şi-au recăpătat glasul. Mai tîrziu aveam să citesc, de exemplu, despre genealogistul elveţian Albert Heim, care căzuse într-o prăpastie şi scria în 1892: „Nu simţeam nici tristeţe, nici vreo spaimă paralizantă. Nu aveam nici urmă de anxietate, disperare sau durere. În schimb, eram dominat de o seriozitate calmă, de o acceptare profundă şi, mai presus de toate, de agerimea minţii”.

Am fi putut spune despre ea: „A uitat că nu mai are mult de trăit”. Dar nu uitase. „Mama e bine?”, m-ar fi întrebat îngrijorată. Sau: „Cred că voi vă pierdeţi cu firea mai repede decît mine”.

Aşa şi era. Creierul meu era ca un computer supraîncălzit, o maşină scoasă din viteză, ecranul unui televizor alb-negru vechi din a cărui luminozitate nu mai rămăsese decît o steluţă fîsîitoare. E greu de descris, într-adevăr, pentru că din punct de vedere intelectual nu mai eram capabilă să-mi observ propria dezintegrare. Eu eram pierdută, dar Katharine nu. Ea ştia foarte bine că era pe moarte şi chiar mai mult decît atît. Cu patruzeci şi opt de ore înainte de a muri ne-a spus că se pregătea să plece. Pur şi simplu, cam aşa: „Eu plec”. Cum a ştiut? Ar fi putut sta în centrul de îngrijire două luni, şase luni, poate chiar doi ani. Dacă nu altceva, măcar speranţa ar fi putut-o face să creadă asta, iar în primele 11 luni de boală speranţa o ţinuse în viaţă. Un studiu efectuat de cercetătorii de la Harvard a arătat că 63% dintre medicii care îngrijesc pacienţi cu boli în stadiu terminal supraestimează foarte mult timpul care le-a mai rămas acestora. Totuşi, pacienţii ajung să ştie cu precizie, ghicind uneori pînă şi ora la care vor deceda.

Într-o dimineaţă, Katharine s-a trezit şi, cu o expresie cît se poate de descumpănită, i-a spus lui Joel, care stătea întins, cu hainele în neorînduială, pe patul pliant de lîngă ea: „Nu ştiu cum să plec”. De parcă ceea ce urma să facă în curînd ar fi fost ca învăţatul schiului pe apă sau ca secretul care face să crească aluatul de pîine. În mod clar, nu mai simţea ceea ce simţeam noi, cu bucuria noastră nesăţioasă, extatică de a o găsi în viaţă în fiecare zi cînd alergam la căpătîiul ei. Îl necăjea pe Joel, spunîndu-i că, aşa încercănat şi neglijent cum ajunsese, arăta ca un toxicoman. Era în continuare prezentă, dar era şi în altă parte. Katharine se retrăsese la un alt nivel al conştiinţei, la care noi nu o puteam urma.

În acea după-amiază s-a uitat lung prin uşile din sticlă ale salonului, cu o privire care mie, stînd lîngă ea şi mîngîindu-i mîna, mi s-a părut uşor exasperată. Vexată.

— La ce te uiţi? am întrebat-o.

Şi-a ridicat cu greu braţul şi a arătat în direcţia grădinii, spunînd:

— Însoţitoarele astea de zbor sînt jalnice.

Am rîs cu toţii, surprinşi. Chiar atunci a intrat o voluntară de la centrul de îngrijire, împingînd un cărucior cu gustări.

Katharine s-a întors imediat spre noua vizitatoare şi a întrebat-o:

— Care-i situaţia?

Iar voluntara de la centru i-a răspuns pe un ton încurajator şi vioi:

— Ei bine, situaţia e următoarea: avem plăcinte cu lămîie, ciocolată şi biscuiţi de ovăz. Toate sînt făcute în casă.

Părea încîntată.

Sora mea a privit-o de parcă ar fi fost nebună.

— Voiam să spun, i-a explicat Katharine dregîndu-şi vocea, fiindcă plămînii îi erau congestionaţi, eu cînd plec?

Joel, care-şi stăpînea cu iscusinţă durerea devastatoare de a-şi pierde iubirea vieţii după numai trei ani, şi-a luat un accent indian amuzant (se cunoscuseră la New Delhi) şi, clătinînd din cap, a zis:

— Asta veţi hotărî doar tu şi Dumnezeu.

Katharine a plecat în noaptea următoare, în linişte, la lumina lumînărilor, în timp ce eu stăteam cu obrazul pe pieptul ei şi cu mîna pe inima ei, simţindu-i respiraţia tot mai lentă şi mai slabă, ca valurile mării la reflux. Joel şedea pe o latură a patului, Anne, sora mea, pe cealaltă. Asistenta a intrat cu o lanternă, desculţă, pentru a confirma decesul dînd din cap cuviincios, fără a spune vreun cuvînt, iar noi am uns trupul Katharinei cu ulei şi am înfăşurat-o în mătase. Personalul a aprins o lumînare la fereastră. Mama şi Robin, naşa Katharinei, care erau la 4.800 de kilometri vest, în Vancouver, s-au trezit din somn ca şi cînd ar fi auzit un altfel de ceas deşteptător.

„Lumea întreagă ar trebui să plîngă la moartea unei fete atît de minunate”, s-a trezit Robin gîndind ca prin vis, în timp ce perdelele se mişcau foşnind în semiîntunericul primelor ore ale dimineţii.

*
*     *

Îmi amintesc cum, la moartea Katharinei, stăteam cu faţa în bătaia vîntului, simţind aerul, răcoarea şi fluiditatea, urgenţa. În fiecare zi, cu vîntul în faţă, captîndu-mi atenţia într-un mod cu totul nou. Îmi conştientizam respiraţia, ceea ce grecii antici numeau pneuma, percepeam o lume plină de suflet. Am înghiţit aerul cu lăcomie.

„Bun venit în tribul nostru”, mi-a spus cineva, glumind sec, în vara aceea, vorbindu-mi despre schimbarea nebunească de perspectivă care are loc odată cu manifestarea durerii, şi exact aşa m-am simţit. Dintr-odată, existau oameni care înţelegeau cum te simţi, de parcă ai mereu nevoie să tragi aer în piept. Era o legătură extraordinar de intimă; chiar dacă nu aveam nimic altceva în comun, acum aveam în comun moartea. E mai puţin dificil să-ţi imaginezi că aceasta putea constitui fundamentul apartenenţei la un trib cu două sau cinci sute de ani în urmă, cînd moartea şi ritualurile ei erau împărtăşite. Însă în prezent toate astea par să fie tabu. Din punct de vedere social, experienţa doliului este fracturată. Nu există o formulă consolatoare universală pe care să o rostim, ceva de genul: „Tatăl şi sora ta sînt acum cu Dumnezeu”. În schimb, oamenii se simt stînjeniţi în preajma ta, pe cînd cei care ştiu totul despre transformările tale sălbatice, dezechilibrate, spun „Da, te înţeleg, prietene”. Lucrurile devin ciudate. Auzi altfel de ceasuri, tragi aer în piept.

Dar pentru un subgrup al acestui trib, probabil pentru jumătate dintre membrii săi, mai există un lucru care îi uneşte, într-un mod şi mai discret, aproape invizibil: sentimentul că am întîlnit un mister esenţial. Am aflat de la muribunzi că există şi alte canale de comunicare despre care nu am ştiut nimic înainte, canale care ne permit să cunoaştem diverse lucruri pe căi enigmatice, să ne conectăm în moduri enigmatice unul cu altul, cu muribunzii şi cu cei decedaţi, urmînd căi neexplorate sau de mult uitate.

*
*     *

Sentimentul că muribunzii ne-ar putea deschide o uşă spre alte tărîmuri l-am avut iniţial datorită unor mărturisiri. În vara şi toamna anului 2008, oamenii au început să-mi spună tot felul de lucruri. Unii erau prieteni şi colegi pe care-i cunoşteam de ani de zile, pe alţii i-am cunoscut în avion sau i-am întîlnit pentru prima dată într-un bar. Dacă le spuneam ce am păţit cu tatăl şi cu sora mea, îmi povesteau şi ei întîmplări similare. Aproape invariabil, înainte de a vorbi, făceau următoarea introducere: „N-am mai spus asta nimănui, dar…”; sau: „Pînă acum n-am vorbit despre asta decît în familie, dar, dacă studiaţi această problemă…”. Îmi spuneau poveşti extraordinare despre viziuni pe patul de moarte, despre prezenţe pe care le simţiseră, despre experienţe la limita morţii, despre momente în care au intuit brusc că o persoană la care ţineau se afla în pericol sau a decedat. Cu toţii erau oameni inteligenţi, sceptici. Nu ştiam de existenţa acestei lumi subterane.

Directorul unei mari case de discuri mă conducea cu maşina acasă după ce fuseserăm împreună la un dineu, iar cînd i-am spus despre intenţia de a cerceta experienţa prin care trecuse familia mea, a parcat maşina în faţa casei mele, nedorind încă să-mi spună „noapte bună”. Mi-a povestit cum, într-o dimineaţă, pe cînd era copil, a coborît să ia micul dejun şi l-a văzut pe tatăl său aşezat, ca de obicei, la masa din bucătărie. Dar apoi mama i-a dat vestea că tatăl lui murise în timpul nopţii. Pentru o clipă, s-a întrebat dacă nu cumva ea înnebunise. „Tata e chiar aici!”, a spus el. A fost unul dintre cele mai derutante şi mai tulburătoare momente din viaţa lui.

Într-o după-amiază neobişnuit de călduroasă din luna mai, stăteam de vorbă cu o femeie pe o stradă din Pittsburgh. Aşteptam alţi turişti cu care veniserăm într-o excursie de weekend pentru a vizita muzeele Carnegie şi Warhol. I-am explicat ce mi se întîmplase, iar ea a încuviinţat dînd din cap, după care mi-a spus povestea surorii sale, care se trezise într-o noapte avînd impresia că patul era plin de sticlă spartă, ca şi cînd fereastra de la dormitor ar fi fost spulberată de o furtună. Sub influenţa adrenalinei, sora ei a sărit imediat din pat şi a început să pipăie cu grijă patul, căutînd cioburile de sticlă pe care se aştepta să le găsească împrăştiate pe pătură. Nu era nimic acolo. Fereastra era intactă; în jur, linişte şi pace. A doua zi a aflat că fiica ei avusese un accident de maşină, iar parbrizul se făcuse ţăndări. Am mai vorbit puţin despre un alt deces din familia ei, iar cînd ceilalţi turişti ni s-au alăturat în ochii ei albaştri străluceau lacrimi – şi din nou am fost uimită să constat cît de puternice şi autentice sînt experienţele legate de moarte, cu cîtă grijă le păstrăm secretul şi totuşi cît de aproape de suprafaţă rămîn.

La sfîrşitul anilor 1990, doctorul Michael Barbato, specializat în îngrijiri paliative, a elaborat un chestionar destinat membrilor familiilor pacienţilor săi, după ce şi-a dat seama că nici secţia sa, nici majoritatea centrelor de îngrijire nu investigaseră vreodată oficial cît de comune sînt aceste experienţe. Spre surprinderea lui, a descoperit că 49% dintre cei care au răspuns la chestionar avuseseră o experienţă stranie, greu de explicat. „Chiar dacă nu putem înţelege baza acestor fenomene”, a argumentat Barbato într-un articol apărut ulterior într-o revistă, „însemnătatea dovezilor ne arată că nu putem continua să le ignorăm”. Fără îndoială, nu le poţi ignora atunci cînd ţi se întîmplă ţie.

Pierderea aduce durere, iar apoi – în cultura noastră – avem parte de şi mai multă durere în tăcerea pe care ne-o impunem de teamă să nu fim respinşi sau ridiculizaţi atunci cînd pierderea respectivă determină o experienţă neaşteptată, extraordinară. Spune cuiva că sora ta a simţit o prezenţă în dormitor în noaptea în care tatăl vostru a murit şi imediat vor veni explicaţiile. Halucinaţie. Gînduri inspirate de dorinţe. Coincidenţă. Şi condamnarea insinuată: „Ştii ceva? Eşti cam naiv”.

La o petrecere de Crăciun cu nişte vechi prieteni din facultate, cineva a deschis acest subiect; discutam cu un bărbat care lucra ca informatician la o bancă şi pe care nu-l mai văzusem de ani de zile. I-am povestit cum i-am pierdut pe tata şi pe Katharine, istorisindu-i şi o parte din tot ce se petrecuse. Mi-a spus cu blîndeţe: „N-aş vrea să fiu dur, dar e foarte probabil ca ea să-şi fi imaginat toate aceste lucruri”.

Pe cînd mă îndreptam spre casă, m-am întrebat de ce a considerat necesar să spună aşa ceva. Iată că exista cineva care, din cîte ştiam, nu urmase în viaţa lui nici măcar un singur curs de psihologie, ca să nu mai spun că nu fusese în vreun centru de îngrijire, dar care considera că poate vorbi cu deplină autoritate despre ceea ce văd muribunzii. Ba mai mult, răpise sensul unuia dintre cele mai sacre momente din viaţa Katharinei. Pur şi simplu. Oare, în timp ce ea vorbea la slujba de comemorare a tatălui meu, s-ar fi ridicat spunîndu-i: „Oh, scuză-mă! N-aş vrea să fiu dur…”?

După ce mi-a trecut supărarea, m-am întrebat cum îşi explica el viaţa lui de zi cu zi. Sîntem fiinţe aflate în căutarea sensului. Trăim înconjuraţi de poveşti şi mituri; nu ne simţim bine să fim încorsetaţi de concepţii materialiste şi apoi, pe lîngă toate astea, să mai fim şi etichetaţi drept nătîngi atunci cînd ne plîngem morţii.

„Te iubesc”, îi şopteşte un bărbat proaspetei sale soţii la petrecerea lor de nuntă. Imaginaţi-vă un om de ştiinţă dînd buzna: „Dovedeşte-o!”, îi porunceşte. „Dovedeşte că-ţi iubeşti soţia. Ai rezultatele RMN-ului?”

Dovedeşte-ţi furia, empatia, dovedeşte-ţi simţul umorului. Nimeni nu ne cere să facem asta ştiinţific, desigur, întrucît iubirea, mînia, empatia şi simţul umorului sînt considerate elemente comune ale naturii umane, chiar dacă nu toate pot fi măsurate, în afara unor posibile localizări de conexiuni neuronale. Cîndva se considera că şi spiritualitatea este o trăsătură des întîlnită, dar în prezent este etichetată drept o stare ieşită din comun, care necesită dovezi ieşite din comun. De ce ar trebui să fie aşa? Asta nu are nimic de-a face cu ceea ce s-a dovedit a fi adevărat sau fals.

În 1979, un sondaj la care au participat peste 1.000 de profesori universitari din Statele Unite a dezvăluit că 55% dintre specialiştii în ştiinţele naturii, 66% dintre specialiştii în ştiinţe sociale şi 77% dintre cadrele universitare care predau discipline umaniste credeau că existenţa unei anumite percepţii psihice este fie o certitudine, fie o posibilitate. Numai 2% erau de părere că acest lucru era cu totul imposibil. Aceasta se întîmpla înainte de apariţia psihiatriei biologice în anii 1990 şi la începutul anilor 2000 şi de presupunerea tot mai pregnantă că toate experienţele umane ar putea fi explicate dacă s-ar înţelege cum funcţionează creierul.

În 1999, psihologul Charles Tart a lansat un site web, Archives of Scientists’ Transcendent Human Experiences („Archivele experienţelor umane transcendente ale oamenilor de ştiinţă”), pentru a le oferi oamenilor de ştiinţă posibilitatea de a-şi mărturisi, la adăpostul anonimatului, experienţele stranii sau de natură spirituală fără să rişte ca asta să le afecteze cariera. Tart a spus că site-ul era „un spaţiu protejat” pentru aceşti oameni de ştiinţă, ca şi cînd ei ar fi recunoscut că au abuzat de alcool toată viaţa sau că au purtat lenjerie de damă. Acolo au scris ingineri, chimişti, matematicieni, biologi. Aceşti oameni de ştiinţă, şi mulţi alţii asemenea lor, au demonstrat cît de falsă este credinţa atît de persistentă conform căreia numai persoanele credule şi sentimentale cad pradă anumitor închipuiri. Un studiu recent din British Journal of Psychology a demonstrat că, în privinţa abilităţilor asociate gîndirii critice, nu există nici o diferenţă între persoanele care au asemenea experienţe stranii şi cele care se consideră sceptice. Şi alte studii confirmă inexistenţa acestei diferenţe.

În anul 2007, Freeman Dyson, fizician la Princeton, scria:

Dacă cineva crede, aşa cum cred eu, că percepţia extrasenzorială există, dar că nu poate fi supusă unor teste ştiinţifice, trebuie să creadă că posibilităţile ştiinţei sînt limitate. Eu propun ipoteza că percepţia extrasenzorială este reală, dar aparţine unui univers mental prea fluid şi evanescent pentru a se încadra în protocoalele rigide ale testării ştiinţifice.

Cu alte cuvinte, instrumentele pe care le-am elaborat pentru a cartografia genomul şi a stabili ce face grîul să crească nu pot fi utilizate aici. Experienţa spirituală sau paranormală vine pe neaşteptate. Nu putem să o ducem pe sora mea într-un laborator din California şi să aşteptăm ca tata să mai moară o dată.

Dyson a fost aspru criticat pentru afirmaţia sa, dar, asemenea multora dintre noi, şi el a fost martorul unor fenomene inexplicabile în familia sa; după cum scrie, bunica lui a fost „o vindecătoare celebră şi de succes”. Un văr al său fusese mult timp redactorul-şef al publicaţiei Journal for the Society of Psychical Research. Scepticii avertizează că astfel de oameni sînt fie escroci, fie victime naive ale acestora – iar în cazul cîtorva aşa e. Dar cînd ajungi să-i cunoşti – să le cunoşti inteligenţa, simţul realităţii, chiar disconfortul produs de informaţiile pe care le receptează pe căi necunoscute –, această caracterizare pur şi simplu nu te mai convinge. După cum spunea Dyson cu privire la vărul şi bunica lui: „Nici unul dintre ei nu era nebun”. Şi nici cei care au renunţat la anonimat pentru a-mi povesti întîmplările lor. Şi nici sora mea.

Momentele personale de convertire – de la presupunerea că universul funcţionează conform unui set de reguli şi pînă la bănuiala neaşteptată că în joc ar putea fi implicate şi alte forţe – pot apărea în vieţile oamenilor „ca un şoc”, aşa cum a spus psihiatrul Elizabeth Lloyd Mayer de la Universitatea California, după ce a fost martora unei manifestări perceptive care părea să se bazeze pe un simţ necunoscut. În cazul ei, şocul a fost legat de un act de clarviziune; clarviziunea este abilitatea de a obţine informaţii la distanţă. În 1991, lîngă San Francisco, fiicei sale i s-a furat o harpă foarte rară şi valoroasă, care nu a putut fi recuperată nici cu ajutorul poliţiei, nici al anunţurilor publice ale familiei. După cîteva luni, o prietenă i-a sugerat lui Elizabeth că nu avea nimic de pierdut dacă ar fi consultat un radiestezist. „Să-mi găsească obiectul pierdut cu beţişoare bifurcate?”, a rîs aceasta batjocoritor. Dar prietena i-a dat numărul de telefon al preşedintelui Societăţii Americane a Radiesteziştilor, un bărbat pe nume Harold McCoy, din Arkansas.

„L-am sunat chiar în ziua aceea. Harold a răspuns – era prietenos, vesel şi avea un accent pronunţat.” I-a explicat că era în căutarea unei harpe furate în Oakland (California) şi l-a întrebat, ezitînd, dacă o putea ajuta să descopere locul unde se afla harpa. „Aşteaptă o clipă”, i-a spus el, „şi am să-ţi spun dacă mai e în Oakland”. A făcut o pauză, după care a zis: „Ei bine, încă este acolo. Trimite-mi o hartă a străzilor din Oakland şi-ţi voi spune unde se află harpa”. Elizabeth Mayer i-a trimis harta cu poşta rapidă. Două zile mai tîrziu, McCoy a sunat-o să-i spună cu exactitate în ce casă din Oakland se afla harpa fiicei sale.

Convinsă că îşi pierduse minţile, Elizabeth Mayer a pus afişe pe o rază de două cvartale în jurul casei respective, într-un cartier pe care nu-l cunoştea. Curînd a primit un telefon de la cineva care văzuse harpa şi care a reuşit să i-o înapoieze. „Pe cînd intram cu maşina pe aleea mea [aducînd harpa]”, scria ea mai tîrziu, „mă gîndeam: Asta schimbă totul”.

Elizabeth Mayer a trebuit să-şi reexamineze complet înţelegerea modului în care funcţiona lumea. După ce au murit tatăl şi sora mea, am simţit şi eu cam la fel. Voiam să înţeleg ce ştim şi ce rămîne neclar, neexplorat, în legătură cu aceste moduri controversate de conştientizare. Pentru mine, ca jurnalist, nu era suficient să accept ştiinţa primită în mod oficial. Şi cu siguranţă nu era suficient pentru mine, ca soră, să nu iau în seamă inteligenţa şi discernămîntul lui Katharine şi ce a vrut ea să spună la slujba de comemorare a tatălui nostru, preferînd spusele unui specialist în IT: „Oh, bate cîmpii!”. Îmi pare rău, dar, dacă vreau să-i apăr integritatea şi să respect experienţa noastră colectivă, miza e prea mare.

Aşa încît am încercat să găsesc răspuns la următoarele întrebări. De ce sora mea a avut o experienţă spirituală puternică la ora morţii neaşteptate a tatălui nostru? Cum de a perceput o prezenţă în dormitor şi a simţit cum nişte mîini îi cuprindeau capul? De ce, mai tîrziu, s-a apropiat cu teamă de experienţa propriei morţi, devenind totuşi din ce în ce mai bucuroasă? Ce vedea, ce afla şi ce mi-ar fi spus, dacă ar fi putut, după ce nu a mai avut putere să stea de vorbă?

Lucrurile pe care le-am aflat în următorii cîţiva ani sînt mult mai bogate şi mai misterioase decît mi-am imaginat vreodată – şi, împărtăşindu-le, sper să deschid o uşă.