Jan Morris, Spain

Copyright © 1988 by Jan Morris

© 2017 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6786-4

ISBN PDF: 978-973-46-6787-1

ISBN print: 978-973-46-6522-8

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Maugli/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

JAN MORRIS s-a născut în 1926; tatăl său este galez, iar mama, englezoaică. Atunci când nu călătoreşte, locuieşte împreună cu partenera sa, Elizabeth Morris, în nord-vestul Ţării Galilor, între munţi şi mare.

Printre cărţile ei se numără Coronation Everest, Venice (trad. rom. Veneţia, Polirom, 2016), trilogia Pax Britannica (Heaven’s Command, Pax Britannica şi Farewell the Trumpets) şi Conundrum. Este autoarea a şase cărţi despre metropole şi ţări, a două cărţi autobiografice, a mai multor volume de eseuri de călătorie şi a lucrării imposibil de clasificat Trieste and the Meaning of Nowhere. În 2003 a fost publicat volumul Writer’s World, o colecţie a scrierilor de călătorie şi reportajelor ei adunate de-a lungul a peste cinci decenii. Romanul Hav a apărut într-o ediţie nouă, extinsă, în 2006. Cea mai recentă carte a ei, Contact!, despre oamenii pe care i-a întâlnit în numeroasele călătorii, a fost publicată în 2009.

Pentru Elizabeth, din nou

O nouă introducere

În noiembrie 1975, a murit la Madrid generalul Francisco Franco, dictatorialul caudillo al Spaniei vreme de treizeci şi cinci de ani, şi, într-un fel, această carte a murit împreună cu el. În esenţă şi privind retrospectiv, ea evocă Spania la vremea morţii sale şi statul pe care l-a condus şi reprezentat.

Franco a ajuns la putere când armata sa dogmatică de dreapta, de un catolicism pătimaş, a înfrânt guvernul socialist ales în cumplitul război civil spaniol din 1936-1939, care devenise de fapt un război între ideologia fascistă şi cea comunistă. El a fost precursorul conflictelor internaţionale şi mai cumplite care aveau să vină şi a dus la izolarea anacronică a Spaniei faţă de progresul Europei contemporane. Neutră în timpul celui de-al Doilea Război Mondial, când Europa de Vest era energic democrată, izolaţionistă într-o Europă care se unea treptat, pătată de semi-fascismul ei, Spania a fost în ultimii ani de viaţă ai lui Franco un fenomen captivant în rândul puterilor – întunecată, dar şi însorită, fascinantă, însă neprietenoasă, unică atât prin gloria ei străveche, cât şi prin anomaliile din secolul XX.

Aceasta este ţara pe care o zugrăveşte în principal cartea mea – o ţară aflată la doi paşi de un punct de cotitură. Exclusă atâta vreme din atmosfera de bună înţelegere a Europei, strânsă în cămaşa de forţă a despotismului, Spania continua să fie pe atunci, în mod ciudat, pe cont propriu. Vechile moravuri erau puternice – obişnuinţele autocraţiei, puterea Bisericii, sentimentul separării care îi dădea Spaniei obiceiurile sale de aroganţă nobiliară. Rămânea unică, vizibil urmaşa Spaniei conchistadorilor, iar în această carte s-au strecurat senzaţiile mele de înstrăinare mirată – nimeni n-ar fi putut fi mai puţin spaniol decât mine. Aflată la prima întâlnire cu splendida tristeţe a lucrurilor tipic spaniole, am cutreierat catedrale şi fortăreţe, cătune şi metropole, munţi extraordinari şi câmpii pârjolite, locuri ale bătăliilor, legendelor şi literaturii alese, într-o stare întru câtva halucinatorie.

Uimitor de repede, toate acestea aveau să se schimbe, iar izolarea Spaniei avea să se sfârşească. Odată ce Franco a fost depus în fantastica-i criptă, ţara s-a transformat într-o monarhie parlamentară progresistă, condusă formal de un prinţ de Bourbon, dar guvernată de un guvern ales, cu vederi în general luminate. A existat o tentativă de lovitură de stat, iar activitatea teroristă a fost endemică, însă, în ansamblu, întoarcerea Spaniei în lume s-a făcut paşnic. În 1986, Spania a intrat în Uniunea Europeană şi a redevenit o putere mondială. Autoritatea sa centralistă dogmatică s-a relaxat, temperând vechiul sentiment de tiranică unitate. Capitalismul a rodit pe deplin, readucând spiritul întreprinzător spaniol în prim-planul lumii. Biserica Catolică a încetat să mai fie arbitrul suprem al vieţii, iar spaniolii şi-au construit o reputaţie nouă în sport, arte, divertisment şi turism. În încheierea scrisă în 1982, m-am înşelat îndoindu-mă de instinctul democratic spaniol: fie că e de bine sau de rău, vechiul stat prodigios a devenit mai puţin sui-generis, mai asemănător nouă, celorlalţi, chiar mai obişnuit.

Totuşi, nu în întregime, cel puţin nu din punct de vedere estetic. A trecut aproape jumătate de secol de când am scris această carte, însă, când mă întorc în Spania, simt din nou, dacă nu frisonul în faţa maiestuozităţii pe care obişnuiam să-l simt, cel puţin trepidaţia în faţa extraordinarului. O mare parte din litoral a fost degradată de turismul excesiv, însă bună porţiune din interiorul ţării rămâne extrem de particulară. Mândria spaniolă continuă să fie semeaţă. Câinii spanioli sunt tot câini. Pe străzi nu mai mişună la fel de mulţi călugări şi călugăriţe, dar chestiunea contracepţiei, cea a căsătoriei între persoane de acelaşi sex sau cea a cercetărilor asupra celulelor stem continuă să pună la încercare conştiinţa politică spaniolă, iar valul nesfârşit al pelerinilor înaintează şi azi trudnic pe drumul ce duce la Santiago de Compostela. Ţinuturile sunt întretăiate acum de autostrăzi late, dar mai pot fi văzuţi ţigani, uneori berze şi baruri tapas inundate de gunoaie.

Am fost şi eu la Santiago acum un an sau doi şi mi-am parcat maşina în splendida Plaza de España, chiar în faţa catedralei, într-un adevărat sanctuar al spiritului spaniol. Când să plec, am descoperit că maşina nu porneşte – fusese imobilizată electronic de o autoritate cibernetică invizibilă, ca măsură de precauţie în faţa terorismului. Un poliţist voinic şi mai mulţi trecători, lepădându-şi jachetele, au trebuit s-o scoată din piaţă, dincolo de zona ezoteric interzisă; în timp ce o transportau, făcând între ei glume grosolane şi, presupun, obscene, n-am putut să nu mă gândesc că doar în Spania, nicăieri altundeva, ar putea fi trăit un astfel de moment – un moment al farsei şi misterului, o demonstraţie de forţă a muşchilor şi camaraderie pe fundalul splendorii unuia dintre memorialele supreme ale creştinătăţii.

Aşadar, când spun că această carte descrie o anumită epocă a Spaniei, poate că, de fapt, descrie toate epocile Spaniei.

Prolog

Esenţa

Centrul majorităţii catedralelor spaniole este dominat de coro, o structură paralelipipedică întunecată, sculptată, care obturează perspectiva măreaţă a navei, dar conferă întregului edificiu un punct de focalizare intelectuală. Aici, sub tuburile lucitoare ale orgii, canonicii îşi intonează litaniile, iar coriştii, melodiile aspre, paracliserii trec cu mesaje sau cu cărţi de rugăciuni, uriaşele cărţi de imnuri stau deschise pe pupitre şi întreaga gândire şi raţiune a catedralei pare să fie concentrată. Coro seamănă mai puţin cu un sanctuar şi mai mult cu o bibliotecă sau, poate, cu cabinetul de lucru al unui teolog misogin, iar vizitatorul îşi face de regulă drum mai întâi acolo, ca să-i adulmece atmosfera cărturărească şi să examineze galeria corului în penumbră, înainte de a porni să facă turul acelui corp masiv de sculptură şi sfinţenie, al acelui muzeu de moaşte, de sublime invenţii, ciudăţenii, excese, superstiţii şi splendori care este o biserică spaniolă.

În marea catedrală care e însăşi Spania, rolul acestui coro e jucat de palatul-mănăstire numit Escorial, căci acolo poţi să simţi, înghesuite întunecos în labirinturi de granit, toate forţele care au modelat această ţară colosală şi câteodată înfricoşătoare. El se află pe dealurile de la poalele munţilor Guadarrama, având în spate păduri şi zăpezi, iar în faţă, vastul podiş al Castiliei, care se întinde până la Madrid. E paralelipipedic, imens şi de o severitate implacabilă, neatenuată de vreo moliciune a verdeţii sau a podoabelor: în parte lăcaş sfânt, în parte palat regal şi în parte mausoleu, atât de mare încât e clasificat oficial drept oraş, cu 86 de scări, 89 de fântâni arteziene, peste 1.000 de uşi, 13 oratorii, chilii pentru 300 de călugări, cripte pentru 24 de regi şi regine, 16 curţi interioare, 2.673 de ferestre şi 160 de kilometri de coridoare. Nişte curţi largi şi goale înconjoară zidurile acestei minuni, un orăşel se aţine respectuos la periferia ei şi o poţi vedea de la mare depărtare, de pe câmpie şi chiar de pe străzile Madridului, îngândurată, la marginea munţilor, cu un aer deopotrivă sfânt, ameninţător şi obsesiv.

Escorialul a fost construit de Filip al II-lea al Spaniei, nepotul Ioanei cea Nebună, a cărei odaie a demenţei acesta a vizitat-o o dată, în copilărie, găsindu-şi mătuşa ghemuită pe pardoseală, delirând, în zdrenţe, înconjurată de farfurii cu mâncare mucegăită. A început ridicarea construcţiei în 1563, spre a servi ca mausoleu al familiei sale şi totodată ca palat al lui. Iubea austeritatea pură a podişului castilian, nemilos de fierbinte vara, aprig de friguros sub vânturile iernii, şi îl impulsiona faptul că, în vremea sa, Spania atinsese culmile puterii lumeşti. Era cea mai bogată şi mai formidabilă ţară din lume. Din aceste încăperi, Filip spunea că „domneşte asupra lumii cu doi ţoli de hârtie”; a făcut din măreaţa clădire nu doar o expresie a caracterului său mândru şi suspicios, ci şi un altar al valorilor care aveau să guverneze Spania din vremurile lui până în vremurile noastre. De la Filip încoace, istoria acestei ţări a avut în general un caracter melancolic şi adesea tragic, însă stilul care a fost stabilit în epoca ei de aur rămâne stilul dominant şi azi, iar Escorialul nu are nimic demodat. Judecând după concepţia lui, după atmosferă şi chiar după lucrătura spaniolă meticuloasă, ar putea foarte bine să fi fost construit ieri; căci abia acum, patru secole mai târziu, Spania încearcă să se debaraseze de atitudinile pe care i le-a fixat regele Filip.

În aceste coridoare şi curţi nesfârşite poţi să percepi gustul spaniol pentru grandoare şi dominaţie, cultivat în zorii falşi ai unei înfloriri imperiale şi deseori vulgarizat printr-un stil bombastic. În răceala şi mohoreala acestei clădiri poţi detecta stoicismul aristocratic al Spaniei, acel element de un ascetism măreţ din caracterul ţării, care o face deseori să pară nepământeană şi distantă. În prezenţa ineluctabilă a lui Filip însuşi, care bântuie fiecare colţ al Escorialului său, îţi poţi imagina perena dorinţă arzătoare a acestui popor de a avea în centrul său un om puternic, instinctul lui recurent pentru autocraţie. În liniile nete ale clădirii, a cărei formă de grilaj se spune că este un tribut adus martiriului Sfântului Laurenţiu, vezi oglindite claritatea şi precizia ce caracterizează în foarte mare măsură viaţa în Spania. În atitudinea ei poruncitoare vezi cum centrul acestei ţări întinse a impus periferiei voinţa sa, lăsându-şi peste tot amprenta culturii lui castiliene şi veghind necontenit ca să surprindă orice abatere. Uriaşa bazilică încastrată în inima structurii îţi arată cât de aproape s-a aflat credinţa creştină de sursele autorităţii în Spania. În galeriile strâmte şi împodobite ale criptelor regale, cu spaţii pentru monarhi încă vii, cu cavouri separate pentru bastarzi şi pentru rubedenii prin alianţă, cu mici blazoane lucrate îngrijit şi cu genealogii cioplite în piatră, cu camera de descompunere în care rămăşiţele reginei regente Maria Cristina zac putrezind şi azi, „din motive politice”, în toată această splendoare morbidă poţi observa dragostea spaniolilor pentru ierarhie şi formalism şi convingerea că moartea este doar sfârşitul cuvenit al unui tipar familiar.

Mai presus de toate, în tristeţea atotstăpânitoare a Escorialului simţi ceva din tragedia Spaniei, lipsa ei de împlinire. Aici, în vârful lumii cunoscute, Filip a trăit o viaţă de devotament şi cumpătare, primindu-i pe somptuoşii ambasadori pe un tron ce avea simplitatea unui scaun de bucătărie, pe cap cu o pălărie înaltă, fără boruri şi cu piciorul ridicat pe scăunelul bolnavilor de gută. Şi-a petrecut viaţa în muncă şi rugăciune; odaia lui de culcare era un fel de chilie; îl înconjurau mape cu chestiuni de stat, cifruri şi dosare cu informaţii secrete. Îl împresura o aură de mare putere, teamă şi sfinţenie, astfel că până şi trimişii cei mai căliţi i se înfăţişau plini de nervozitate, iar amintirea lui continuă să aibă şi acum ceva teribil. A murit însă în condiţii jalnice. A zăcut ros de chinurile ulceraţiilor, cu o tigvă încoronată pe masă, lângă el, urmărind ritualurile din capelă printr-un orificiu făcut în perete, lângă patul lui, comandând pânză neagră pentru propriile drapaje de doliu, repetând ritualul miruirii muribunzilor, suferind de dureri atât de atroce, încât uneori nu suporta pe corp nici măcar greutatea unui cearşaf, într-o asemenea mizerie a cangrenei încât curtenii lui, se spune, nu erau în stare să se apropie de el. După ce a murit, în cele din urmă, în bazilică s-au făcut neîncetat rugăciuni pentru sufletul lui timp de două secole – în 1598, la moartea lui, se ştia că scurta înflorire a Spaniei se sfârşise deja, că vastul imperiu începea să se destrame şi că cei doi ţoli de hârtie spaniolă, în mâinile unui aristocrat cu frică de Dumnezeu, nu fuseseră de fapt omnipotenţi.

Toate acestea le poţi simţi şi azi în Escorial şi poţi afla cum s-au proiectat mândria, resemnarea şi deziluzia regatului lui Filip în Spania secolului XX. Spania se hrăneşte din trecutul ei mai mult decât majoritatea ţărilor. Chiar şi acum afacerile ei sunt supuse magnetismului sumbru al Escorialului sau, cel puţin, jalonului emoţional pe care îl reprezintă această măreaţă operă a credinţei şi politicii.

Geografii spanioli ţin foarte mult la graficele de altitudine – diagrame care arată, tăind o secţiune imaginară prin Peninsula Iberică, cum variază altitudinile acesteia de la mare la ocean. Dacă aplici această tehnică la istoria spaniolă, constaţi că, deşi graficul e adesea accidentat, are o formă generală jalnic de simplă. De la începutul istoriei şi până în secolul al XVI-lea, spaniolii au urcat treptat spre culmile succesului lor, împiedicaţi adesea de războaie şi invazii, însă acumulând statornic avuţie, cultură, prestigiu şi unitate. Pe de altă parte, din secolul al XVI-lea şi până în vremurile noastre, au alunecat aproape constant în jos, proptindu-se câteodată curajoşi pe călcâie, dar mai des plonjând neajutoraţi la vale, într-un haos al disperării şi acuzaţiilor reciproce. Istoria Spaniei nu reprezintă un tipar fericit, însă pare cel puţin simetric.

Spaniolii au fost dintotdeauna un popor războinic, iar primii iberici erau renumiţi pentru faptele lor de arme. Unii au rămas memorabili pentru taurii desenaţi în peşteri, iar despre alţii, cei din cultura Bell-Beaker, se crede că au fost oamenii migratori care au ridicat monumentul megalitic de la Stonehenge. Însă, conform celor mai vechi cronici ale faptelor lor, spaniolii au fost mai presus de toate soldaţi – primele guerrillas. Fenicienii din vechime şi grecii, care erau negustori şi nu cuceritori, par să-şi fi întemeiat în peninsulă coloniile comerciale fără prea multe dificultăţi, dar cartaginezilor şi romanilor care i-au urmat, cu ambiţii de dominaţie, li s-au opus triburi cu un talent marţial violent. Romanii au avut nevoie de două secole ca să ajungă să stăpânească Spania şi ţara e presărată cu legende despre comunităţi care, în loc să se supună legiunilor, au ales să-şi dea foc căminelor ori să se azvârle en masse în prăpăstii. Îndelunga împotrivire a spaniolilor a silit Roma să adopte serviciul militar obligatoriu, iar armurierii romani au creat faimoasa sabie scurtă a legionarilor copiind un model spaniol. Spania era plină de oameni redutabili. Locuitorii din centrul ţării îşi spălau dinţii cu urină stătută, cei din nord mâncau carne de urs friptă şi beau sânge de taur, cei din nord-vest îşi sacrificau prizonierii pentru a descifra semne prevestitoare în măruntaiele  lor. Un observator roman scria în secolul I î.Hr.: „Cu trupul deprins cu abstinenţa şi truda, cu mintea netulburată în faţa morţii, practică toţi o moderaţie aspră şi statornică. Preferă războiul în locul tihnei şi, dacă le lipsesc duşmanii din afară, îi caută între ei”. Strigătul de luptă al asturienilor rezumă portretul acestora. Suna ca urletul unui lup flămând, cu neputinţă de săturat: Icucuuuu!

Însă spaniolii, cu tot cu urina, sângele de taur şi urletele de lup, urcau deja în graficul descris. De la fenicieni au învăţat să scrie, să folosească banii şi să extragă din pământ metalele. De la greci au învăţat să cultive viţă-de-vie şi măslini şi să meşteşugească obiecte frumoase. De la romani au învăţat atât de multe, încât au ajuns în cele din urmă cea mai avansată şi mai cultivată dintre toate rasele supuse ale imperiului. Soldaţii spanioli au devenit în mod firesc o componentă de nădejde a legiunilor, dar, în cele şase secole de ocupaţie romană, spaniolii au atins şi o frumoasă maturitate în artele mai blânde. Cea mai mare parte a literaturii romane târzii a venit din Spania, de la satirele lui Martial la predicile stoice ale lui Seneca, iar împăraţii Traian, Hadrian, Marc Aureliu şi Teodosie cel Mare au fost cu toţii spanioli. Când s-au retras, într-un final, romanii au lăsat în urmă o ţară creştină prosperă; iar vizigoţii care au venit după ei în secolul al V-lea, alungând gloata feluriţilor barbari veniţi din Gallia, s-au trezit în scurt timp temperaţi de cultura ei, creştinismul lor nerafinat şi schismatic fiind cizelat în catolicism ortodox, iar purtările lor grosolane, îmblânzite şi parfumate. Dintr-o ţară apuseană crudă, cu oameni periculoşi – nec plus ultra pentru navigatorii din Antichitate, horrida et bellicosa provincia pentru invadatorii romani –, Spania devenise o ţară de invidiat, civilizată şi productivă, ale cărei standarde decăzuseră într-adevăr din vremurile de aur ale Romei, dar ale cărei comori meritau din plin să fie culese.

Nu e de mirare că musulmanii, năvălind prin Africa de Nord în furioasa lor expansiune din secolul al VII-lea, au ajuns în scurt timp să facă planuri legate de această ţară. Doar 20 de mile de apă despărţeau Marocul de Spania, ţară care părea, în multe privinţe, un fel de Africă idealizată – Africa fără arşiţă, fără secetă, fără nisip, muşte şi boli, unde fecioare „frumoase ca huriile”, reflecta un arab al acelor vremuri, „stau tolănite pe sofale moi, în palatele somptuoase ale nobililor şi prinţilor”. În anul 711, musulmanii au traversat strâmtoarea, îmboldiţi de disidenţii aflaţi de cealaltă parte a ei. Le-au trebuit numai doi ani ca să supună tot sudul Spaniei, precum şi mare parte din nord, iar ultimul rege vizigot s-a afundat, ni se spune, cu atâta hotărâre mistică în mlaştinile de la Cádiz, încât n-a mai fost văzut vreodată, ci doar calul lui cu harnaşament aurit a supravieţuit, murdar de noroi, ca să indice locul. Maurii, cum numeau spaniolii amestecul de arabi, sirieni, egipteni şi berberi cuceritori, au făcut din Spania teritoriul islamic cel mai îndepărtat de la apus şi au rămas pe pământul ei şapte sute de ani.

Încă o dată, Spania a tras foloase. Maurii se ciorovăiau fără încetare între ei, însă din antipatiile lor tribale s-a născut în scurt timp supremul califat Córdoba, înfiinţat ca rival al dinastiei abbaside de la Bagdad. Califatul era un stat atât de cult, de rafinat şi cu un orizont atât de larg, încât Spania a fost vreme de un secol steaua polară a Europei, iar Córdoba era întrecută ca mărime numai de Constantinopol. În epoca glorioasă a acestui califat admirabil a existat libertate religioasă, femeile au avut drepturi egale la educaţie, bibliotecile, universităţile şi observatoarele au înflorit, poeţii au abundat, iar muzicienii au fost oameni măreţi. Viaţa, privită în alte zone ale Europei ca un fel de pregătire şi ucenicie pentru moarte, era socotită un lucru splendid în sine, care trebuia înnobilat prin învăţătură şi însufleţit prin tot felul de plăceri. Maurii, veniţi din ţinuturi aride, au fost grădinarii Spaniei. Au dat culturii ei o graţie nouă, i-au învăţat pe locuitori tehnicile de irigaţie şi, pe măsură ce spiritul lor a degenerat în excese şi în fantezii hedoniste, au infiltrat în curentul Spaniei primele urme ale romantismului acesteia – primele mlădiţe ale piruetei, sfertului de ton şi castanietelor.

Totuşi, nu au nimicit în întregime Spania creştină. Chiar şi în sud existau granzi creştini care au obţinut un fel de autonomie, iar în nordul umed un mic nucleu de creştini nu s-a predat niciodată. În legendara bătălie de la Covadonga, din anul 718, se spune că un grup de 31 de creştini a oprit înaintarea a 400.000 de musulmani şi, astfel, i-a împiedicat pe mauri să pătrundă în munţii din Asturias; în jurul amintirilor despre această faptă măreaţă s-a închegat, de-a lungul generaţiilor, visul recuceririi. Aceasta a fost epoca Cidului şi a vitejilor săi tovarăşi. Conduşi de asemenea magníficos, creştinii au ripostat cu atacuri şi jafuri, croindu-şi treptat drum înapoi spre sud, uneori războindu-se între ei, alteori aliindu-se şi câteodată schimbând tabăra ca să ajute un prieten musulman împotriva unui duşman creştin. A fost un fel de cruciadă la întâmplare, dar, spre sfârşitul secolului al XI-lea, creştinii, grupaţi în mai multe principate, recuceriseră podişul central spaniol. La sfârşitul secolului al XIII-lea cuceriseră Córdoba şi stăpâneau totul în afară de o fâşie din coasta sudică. Iar în 1492, monarhii catolici ai Spaniei creştine, Isabela de Castilia şi Ferdinand de Aragón, l-au expulzat pe ultimul rege maur din încântătorul său palat de la Granada şi au finalizat eliberarea. Crucea a fost ridicată în moscheile din Alhambra, cineva a făcut o gramatică a limbii castiliene şi Spania a redevenit ea însăşi.

Acum ne apropiem de vârful graficului, căci în acest moment al istoriei sale Spania a devenit aproape simultan liberă, unită, bogată şi puternică. S-a eliberat de sub jugul maur. S-a unificat întrucât cele două regate creştine dominante, Castilia şi Aragón, s-au unit prin căsătorie. A devenit bogată şi puternică deoarece, chiar în luna căderii Granadei, când ultimii mauri au ieşit de-a valma din Alhambra spre a fi botezaţi cu forţa, Cristofor Columb a fost chemat în faţa monarhilor catolici şi împuternicit să exploreze oceanul apusean. El a descoperit America şi a făcut pe loc din Spania una dintre marile puteri ale lumii. Neîmblânziţii ei aventurieri, evadaţi din sărăcia mohorâtă a podişurilor, au călcat cu pas sigur prin America Latină, doborând regatele fantastice ale aztecilor şi incaşilor, construind biserici, misiuni şi palate şi trimiţând acasă un şuvoi ameţitor de metale preţioase. În avântul entuziasmului şi al înfăptuirilor, spaniolii păreau invincibili. Carol Quintul a şters particula negaţiei din vechea etichetă şi a adoptat sloganul plus ultra, ca pentru a sugera că nimic nu se află mai presus de puterile Spaniei. Papa a conferit cu generozitate spaniolilor dreptul de proprietate asupra tuturor pământurilor aflate la vest de Insulele Capului Verde, iar ei şi-au lărgit cu îndrăzneală dominioanele, prin război şi prin căsătorii avantajoase, până când au ajuns stăpânitorii celui mai mare imperiu de la romani încoace.

Carol Quintul, tatăl lui Filip al II-lea, era şi sfântul împărat roman, iar teritoriile pe care i le-a lăsat prin testament fiului său cuprindeau toată America de Sud şi America Centrală, o mare parte din teritoriul actual al Statelor Unite, porţiuni mari din Franţa, Ţările de Jos, sudul Italiei, Filipine, Ceylonul, Congo şi felurite insule şi aşezări din Sumatra până în Azore. Când Filip s-a mutat la Escorial, după ce a supravegheat şi cel mai mic detaliu al construcţiei încă neterminate, Spania ajunsese în punctul maxim. Era puterea supremă şi apărătoarea universală a catolicismului. Cu acea combinaţie bogată de cultură creştină şi maură, iberică şi romană, cu o imagine naţională atât de mândră, încât nobilul spaniol era etalonul de eleganţă şi stăpânire de sine al întregii Europe, cu navigatorii ei, aventurieri şi spadasini teribili, şi cu experienţe fără egal în Lumea Nouă, Spania trebuie să fi apărut în ochii ţărilor mai puţin avântate un adevărat fenomen. Era creştină într-un mod agresiv, bătător la ochi şi Dumnezeu părea să se afle clar de partea ei. Spaniolii socoteau că adevărul nu e doar indivizibil, ci şi esenţialmente spaniol; iar dacă un imperiu cunoaşte adevărul unic, cine poate să-i ia locul?

Însă fiecare imperiu se crede în posesia cunoaşterii, iar spaniolii n-au rămas multă vreme pe acel vârf strălucitor. Cangrena şi extenuarea s-au instalat atât în ţară, cât şi în trupul regelui, iar când catafalcul lui Filip a fost luat şi trupul lui neînsufleţit a fost coborât în pudridero din criptă, Spania îşi începuse deja lunga decădere. Totul a intrat în putrefacţie, cu unica excepţie a artei. Acasă şi peste hotare, Spania îşi făcea cu nesăbuinţă duşmani în numele cauzei unităţii catolice. Comorile Lumii Noi au fost risipite în războaie şi masacre politice pe tot cuprinsul Europei. Olandezii s-au răsculat, la fel şi catalanii, iar englezii protestanţi, care înfrânseseră deja Armada, îşi strigau acum sus şi tare triumful eretic. Gloria s-a dovedit a nu fi altceva decât un miraj şi chiar şi trecutul eroic spaniol a căzut victimă deziluziei când Cervantes i-a batjocorit pretenţiile cavalereşti în cartea care, se spune, a ucis un popor. Spania continua să fie bogată în talente, pictori şi scriitori, mistici şi filosofi, dar dincolo de fastul aparent era deja un regat al săracilor şi al autoamăgirii. Seva maurilor secase, iar sistemele de irigaţii erau lăsate să se deterioreze. Vechile forţe centrifuge ale Spaniei, moştenite de la triburi şi de la regate rivale, s-au reînsufleţit ca să chinuie statul şi să hărţuiască acel redutabil centru al puterii reprezentat de Escorial. Niciodată momentul de supremaţie al unei ţări n-a fost atât de scurt şi nici atât de strălucitor; iar Spania nu avea să mai fie niciodată absolut sigură de rolul ei în lume.

În 1700, Habsburgilor le-au urmat la tronul Spaniei Bourbonii, o familie al cărei nume devenise sinonim cu decăderea, şi sub egida lor ţara s-a cufundat într-o neputinţă provincială. Războiul Succesiunii Spaniole i-a deposedat pe spanioli de imperiul lor european şi de Gibraltar. Războaiele napoleoniene au dus întâi la pierderea Louisianei şi a Trinidadului, apoi la catastrofa de la Trafalgar şi, în final, la ocupaţia franceză a peninsulei şi urcarea lui Joseph Bonaparte pe tronul Spaniei. Războiul Peninsular – pe care spaniolii îl numesc Războiul de Independenţă – a readus la putere dinastia de Bourbon şi a demonstrat spiritul luptător feroce al clasei muncitoare spaniole, însă n-a făcut decât să sublinieze dependenţa Spaniei de aliaţi mai puternici. Un şir de războaie coloniale a dus doar la independenţa republicilor sud-americane. Cele două războaie carliste, purtate pentru succesiunea la tron, au distrus ţinuturile rurale spaniole şi au aprins în sufletul poporului o patimă sângeroasă. Războaiele din Rif, în Africa de Nord, au secătuit vistieria Spaniei şi i-au decimat armata. În urma războiului hispano-american, care s-a încheiat în mod umilitor în 1898, Spania a pierdut Cuba, ultima dintre marile ei colonii, şi totodată şi-a demonstrat izolarea în lume – nici cal, nici măgar între state, mândră, dar săracă, faimoasă, însă lipsită de putere, imperială, dar fără imperiu. În ţară existau conflicte neîncetate între tradiţionalişti şi liberali, între proprietarii de pământuri şi clasele muncitoare, între centralişti şi federalişti, şi, timp de treizeci de ani din epoca victoriană, domnitoarea titulară a Spaniei a fost nimfomana Isabela a II-a, al cărei cuib de amor îmbrăcat în pluş roşu, aflat deasupra unui restaurant din Madrid, este arătat şi azi turiştilor cu înclinaţii erudite. Până şi revoluţia industrială a fost ratată. Până şi geniul artistic a secat. Nici un alt secol n-a fost mai dezastruos pentru o ţară cum a fost secolul al XIX-lea pentru Spania.

Aşa a pătruns ea şchiopătând în epoca modernă – cu doar jumătate din fiinţa sa, căci jumătatea cealaltă continua să rătăcească nostalgic alături de Cid şi de conchistadori. Era o ţară răvăşită: năucită de politici interne înverşunate – între 1814 şi 1923 au avut loc patruzeci şi trei de lovituri de stat; implicată în neîncetate războaie pe teritoriile jalnicelor rămăşiţe ale imperiului ei, acum limitat la câteva enclave nisipoase sau fetide în Africa; o nulitate din punct de vedere diplomatic, atât de superfluă strategic încât Primul Război Mondial a ocolit-o cu dispreţ. Au torturat-o ideologii conflictuale – dogmele monarhiei, teocraţiei, despotismului, democraţiei, socialismului, anarhismului, comunismului. Din sărăcia mediului rural şi mizeria celui urban erupeau periodic violenţe. Politica sa colonială a fost atât de ineptă, încât armata spaniolă din Maroc a fost anihilată în Rif în 1921. Un dictator, Primo de Rivera, a venit şi a plecat; în 1931, ultimul rege de Bourbon s-a retras din haos, deschizând calea unei republici de stânga; iar în 1936, secolele de eşec, schismă şi frustrare au dat naştere actului de disperare suprem, războiul civil spaniol.

Teoretic, a fost o revoltă a conservatorilor naţionalişti împotriva republicii, dar în cele din urmă a constituit, de fapt, o dublă revoluţie – a dreptei şi stângii contra centrului. Pasiunile pe care le-a făcut să dea hidos în clocot fierbeau înăbuşit de cinci secole şi au fost atât de vătămătoare, încât cicatricele au rămas vizibile până azi. Spaniolii stângii înfrânte îşi numeau uneori adversarii „ceilalţi”, o reticenţă furioasă, înăbuşită, indirectă, ce exprima grăitor moştenirea rămasă în urma conflictului. Timp de peste patruzeci de ani după ce naţionaliştii victorioşi ai generalului Francisco Franco şi-au instaurat autarhia de dreapta, Spania a fost prizoniera urmărilor războiului, supusă unui despotism al cărui prim obiectiv a fost să se asigure că statu-quo-ul nu va mai fi tulburat vreodată. Abia după moartea lui Franco, în 1975, şi după reinstituirea monarhiei, după cum decretase el, Spania a început să scape de inhibiţiile care o schilodeau.

Ce urmează? Nu ştim. Aici graficul se opreşte, cu regele Juan Carlos pe tronul Spaniei şi o democraţie liberală bâlbâită şi uneori exploziv de vie în jurul lui, însoţită de toate accesoriile – partide politice, alegeri, greve, proteste şi graffiti. Spania e acum o democraţie, însă rolul ei rămâne încă incert, destinul ei pare neîmplinit, iar la viitorul ei putem privi doar printr-un văl al amintirilor şi presupunerilor – cum s-a exprimat o dată filosoful José Ortega y Gasset, „un nor de praf rămas în aer după ce un popor măreţ a trecut în galop pe drumul mare al istoriei”.

În general, vizitatorul, adaptându-şi vederea la penumbră, se opreşte o vreme în coro ca să se uite în ghidul de călătorie, rezemându-se poate cu spatele de un crocodil sculptat sau sprijinind cartea pe un pupitru pentru partituri din secolul al XIV-lea. Când simte că a prins esenţa edificiului, îi stăpâneşte originea şi şi-a lămurit epocile lui, porneşte să exploreze mai departe; la fel şi călătorul, dacă a citit textul despre Escorial, s-ar putea simţi pregătit să cerceteze culoarele şi capelele Spaniei, unde praful stăruie şi dansează în mănunchiurile de raze de soare şi auzi slab uruitul maşinilor afară.