© 2015 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5450-5

ISBN PDF: 978-973-46-5451-2

ISBN print: 978-973-46-2545-1

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: din arhiva autorului

Foto autor: Şerban Mestecăneanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VASILE ERNU este născut în URSS în 1971. Este absolvent al Facultăţii de Filozofie (Universitatea „Al.I. Cuza“, Iaşi, 1996) şi al unui master de filozofie (Universitatea „Babeş-Bolyai“, Cluj-Napoca, 1997). A fost redactor fondator al revistei Philosophy & Stuff şi redactor asociat al revistei Idea artă + societate. A activat în cadrul fundaţiilor Idea şi Tranzit şi al editurilor Idea şi Polirom. În ultimii ani a avut rubrici de opinie în România liberă, HotNews, Timpul şi Adevărul, precum şi rubrici permanente în revistele Noua literatură, Suplimentul de cultură şi Observator cultural. A debutat cu volumul Născut în URSS (Polirom, 2006, 2007, 2010, 2013), tradus în rusă, bulgară, spaniolă, italiană, maghiară şi poloneză. Cartea a fost nominalizată la Premiul de debut al revistei Cuvîntul, Premiul pentru roman şi memorialistică al revistei Observator cultural şi Premiul Opera Prima al Fundaţiei Anonimul şi a fost distinsă cu Premiul pentru debut al României literare şi cu Premiul pentru debut al Uniunii Scriitorilor din România. A mai publicat: Ultimii eretici ai Imperiului (2009, Polirom; nominalizată la Premiul pentru eseu al revistei Observator cultural şi distinsă cu Premiul Tiuk!; tradusă în Italia şi în curs de publicare în Rusia); Ceea ce ne desparte. Epistolarul de la Hanul lui Manuc (împreună cu Bogdan-Alexandru Stănescu, 2010, Polirom); Intelighenţia rusă azi (2012, Cartier); Sînt un om de stînga (2013, Cartier). A coordonat: Iluzia anticomunismului. Lecturi critice ale Raportului Tismăneanu (împreună cu Costi Rogozanu, Ciprian Şiulea şi Ovidiu Ţichindeleanu, 2008, Cartier); Ucraina live. Criza din Ucraina: de la Maidan la război civil (împreună cu Florin Poenaru, 2014, Tact). Este unul dintre fondatorii şi coordonatorii proiectului www.criticatac.ro.

Mai multe detalii pe www.ernu.ro şi www.nascutinurss.ro.

Dedic această carte părinţilor mei

Să nu vă potriviţi chipului veacului acestuia.

Romani 12:2

Precizări

Biblie – autorul foloseşte varianta Dumitru Cornilescu, cea mai utilizată traducere de către sectanţii de limbă română.

Bugeac – regiune de stepă, teritoriul delimitat de Dunăre, Marea Neagră şi actualul hotar sudic al Republicii Moldova. De-a lungul timpului acest spaţiu a aparţinut Voievodatului Moldovei, Imperiului Otoman, Imperiului Rus, României, URSS-ului, Ucrainei şi Republicii Moldova. Mare parte a comunităţilor despre care se vorbeşte în această carte s-au aflat aici.

Eroi – chiar dacă au trăit şi trăiesc printre noi, ei nu trebuie căutaţi şi nici identificaţi. După cum se spune: asemănările sînt pur întîmplătoare.

Evrei mesianici – sectă, grup religios apărut din rîndul evreilor, dar extins şi la membrii altor confesiuni, care combină tradiţia iudaică şi credinţa creştină, încercînd să refacă creştinismul originar. În Imperiul Rus, iniţiatorul şi promotorul acestui curent este Iosif Davidovici Rabinovici, un evreu născut în gubernia Basarabia, la Rezina, care a locuit la Chişinău. Avea să devină cel mai important evreu mesianic din secolul al XIX-lea.

Fotografii – fotografiile folosite fac trimitere la eroii sau istoriile din carte, însă nu au neapărat un corespondent în „viaţa şi istoria reale“.

Genul – putem numi genul folosit în acest volum „clezmer militant“, definit de un stil simplu, militant şi angajat. Astfel se încearcă să se păstreze atmosfera acestor comunităţi. Cartea se bazează pe mărturii ale unor oameni care sînt încă în viaţă sau reproduce unele jurnale de familie ale unor membri ai acestor comunităţi. Am încercat să păstrez cît mai autentice mărturiile scrise şi orale culese de-a lungul timpului din aceste comunităţi.

Pocăit – numele popular dat sectanţilor în România. Atît termenul „sectant“, cît şi termenul „pocăit“ sînt mărci ale unui stigmat. Vezi Sectă.

Pravoslavnici – nume generic pentru creştinii ortodocşi. Biserica Pravoslavnică este Biserica Ortodoxă.

Putere – pentru sectanţi, puterea se manifestă sub trei forme: a. puterea politică, sub formă de stat, numit şi lumea Cezarului sau Leviatan; b. biserica majoritară, care în acest caz este Biserica Ortodoxă rusă sau cea română; c. lumea aceasta, nume generic dat puterii hegemonice culturale, sociale şi economice, indiferent de regim.

Rascol, Bunt – formă de revoltă specific rusească avînd rădăcini în ruptura şi conflictul dintre rascolnici şi Biserica Ortodoxă Rusă, apărută în urma reformei Patriarhului Nikon al Moscovei, în secolul al XVII-lea.

Rascolnici, staroveri, bezpopovţi, molocani – secte, curente religioase marginale, ieşite din grupul majoritar pravoslavnic ca formă de revoltă faţă de reforma religioasă introdusă de Patriarhul Nikon al Moscovei în secolul al XVII-lea. Nikon al Moscovei (1652-1658) a propus în esenţă „reformarea slujbelor şi textelor slavone, cu scopul de a le alinia la practicile greceşti contemporane, diferite de cele vechi, primite de ruşi de la Sf. Vladimir din Kiev (anul 988 d.Hr.)“. Scopul era mai degrabă unul politic: transformarea Moscovei în cea de-a III-a Romă. Rascolnicii refuză radical, chiar şi cu preţul vieţii, acceptarea noilor dogme, rămînînd „de rit vechi“. Va începe un amplu proces de prigonire a lor: vor fi omorîţi, exilaţi, suprataxaţi. O parte din ei se vor refugia la gurile Dunării. Lipovenii de aici sînt urmaşii acestor comunităţi.

Sectă – grup marginal şi radical religios din fostul Imperiu Rus şi URSS, numit astfel de grupul majoritar: stat, biserică majoritară sau grup laic. În carte nu are conotaţia negativă şi peiorativă dată de majoritari, nu se referă la un grup anume, ci e un termen descriptiv generic.

Transnistria – teritoriu situat între Bug şi Nistru. Este regiunea care a rămas în componenţa URSS şi în perioada interbelică, devenind RASS Moldovenească. În prezent este o enclavă teritorială numită Republica Moldovenească Nistreană. A fost un loc de refugiu pentru multe comunităţi marginale. O parte a evenimentelor au loc aici.

Cronologie

1899

moare Iosif Davidovici Rabinovici

1903

are loc Pogromul din Chişinău

1917

are loc Revoluţia Bolşevică

1918

este adoptat calendarul gregorian în URSS. Este dat decretul care prevede libertatea religioasă în URSS. Are loc unirea Basarabiei cu România

1922

începe prima campanie antireligioasă din URSS

1923

în România este adoptată o nouă Constituţie, ce prevede la articolul 22 libertatea conştiinţei şi a libertăţii religioase. Biserica Ortodoxă şi cea Greco-Catolică sînt recunoscute drept biserici „româneşti“, avînd întîietate faţă de celelalte confesiuni, cea ortodoxă fiind declarată „dominantă“. Decizia ministerială nr. 5734/1925 reglementează pentru o scurtă perioadă situaţia confesiunilor desemnate drept „secte“

1924

guvernul sovietic creează pe teritoriile situate la est de fluviul Nistru Republica Autonomă Sovietică Socialistă Moldovenească (RASSM)

1929

sînt interzise sărbătorile religioase în URSS

1927

este înfiinţată Mişcarea Legionară

1930

în URSS încep primele valuri de represiune împotriva sectanţilor

1931

se interzic editarea şi comercializarea Bibliei în URSS

1933

începînd cu acest an Mişcarea Legionară îşi înteţeşte violenţa îndreptată în mod special împotriva evreilor, dar şi a comunităţilor minoritare, precum romii, homosexualii şi „sectanţii“

1940

România cedează Basarabia URSS-ului

1941

trupele Germaniei fasciste şi ale aliaţilor săi invadează URSS-ul. Basarabia intră din nou sub administraţie românească

1944

trupele sovietice recuceresc Basarabia

1947

se instaurează regimului comunist în România

1948

în România apare Legea pentru regimul general al cultelor religioase. Este redus numărul de culte recunoscute oficial de la 60 la doar 14

1950

în URSS încep cea de-a doua campanie antireligioasă şi al doilea mare val de represiuni

1953

moare Stalin

1960

în URSS încep cea de-a treia campanie antireligioasă îndreptată în mod special împotriva sectanţilor şi ultimul mare val de arestări

1961

statul sovietic încearcă să controleze sectele şi impune cîteva reglementări foarte severe. Începe un val de revolte şi o parte din comunităţi trec în ilegalitate totală

1966

peste 500 de delegaţi ai sectelor din URSS protestează la Moscova în faţa CC al PCUS

1970

„pocăiţii români“ încep să protesteze virulent împotriva regimului comunist. În 1973 apare „Memoriul celor 50“, adresat lui Nicolae Ceauşescu şi semnat de 50 de lideri religioşi, în care sînt condamnate abuzurile regimului

1985

vine la putere Gorbaciov şi începe perestroika

1988

URSS serbează 1.000 de ani de de la creştinarea Rusiei

1989

anul revoluţiilor anticomuniste. Cade regimul Ceauşescu

Prolog

Deci ce am văzut şi am auzit, aceea vă vestim şi vouă, ca şi voi să aveţi părtăşie cu noi.

1 Ioan 1:3

Sînt zile în care, cînd te trezeşti, ai un sentiment straniu. O presimţire. Ceva intim, ascuns adînc în tine, îţi spune că se va întîmpla ceva neaşteptat. Nu ştii ce şi încerci confuz să-ţi dai seama. Încerci să ignori acest sentiment straniu, incomod. De obicei fugi de el pentru că aşa e mult mai comod. Îl ignori şi te refugiezi în problemele mărunte care te înconjoară şi te macină zi de zi şi ceas de ceas. Iar cînd evenimentul se întîmplă, ai uitat deja acel presentiment straniu. E ca un vis pe care ţi-l aminteşti imediat după ce te-ai trezit, despre care ai o imagine clară, şi în doar cîteva secunde totul se risipeşte şi dispare. Simţi cum începi să uiţi, dar nu poţi să faci nimic. Mai ai uneori cîte un mic déjà-vu. Îţi mai aminteşti ceva important, cîte o străfulgerare din acel vis venită într-un moment total nepotrivit. Şi iar fugi şi uiţi. Poate pentru că vrei să uiţi.

Exact această presimţire am avut-o într-o dimineaţă de început de vară, luminoasă, caldă, tihnită. Şi brusc am avut un presentiment ciudat. Ştiam ce urma fără să pot explica. De data aceasta nu am fugit însă, ca de obicei, ci am aşteptat, am meditat şi am încercat să înţeleg. Eram sigur de ceea ce se va întîmplă şi vedeam deja filmul evenimentelor ce aveau să se desfăşoare.

A sunat telefonul. Ştiam deja cine e la capătul firului, ce urma să mi se spună. Ştiam deja fiecare frază. Era un sentiment pe care aveam impresia că l-am retrăit de nenumărate ori în mintea mea. Deşi ceea ce simţeam părea veridic, presimţirea aceasta profundă nu avea cum să înlocuiască realitatea, întotdeauna mult mai puternică.

Mama avea să mă anunţe cu o voce tremurîndă, dar resemnată că s-a întîmplat ceea ce aşteptam. Era vocea ei obişnuită, dar ceva mai emoţionată decît de obicei.

Iniţial nu am plîns, pentru că am fost educat să văd moartea ca pe un lucru normal, ca pe ceva la fel de real şi de natural ca şi lumea în care trăim, ba chiar ca pe o eliberare. Ştiam de mic că sîntem doar „nişte călători“, că moartea este o simplă despărţire temporară şi că ne vom revedea cu toţii într-un loc mai bun şi mai drept. Ce înseamnă asta? Nu pot să vă spun cît de mult m-a ajutat tot ce am învăţat de mic, de la ai mei şi de la comunitatea în care am trăit, să trec peste acest fenomen care în general este considerat tragic. Noi nu-l înţelegeam şi nu-l trăiam astfel.

Sentimentele sînt totuşi mai puternice decît tine, mai puternice decît toată educaţia primită. Sînt emoţii pe care uneori nu poţi să le stăpîneşti. Lacrimile curg, pentru că ele nu ascultă de nimic şi de nimeni. Nu se supun nici unui postulat moral sau unei analize raţionale. Sînt mai puternice decît credinţa care ţi-a fost inoculată de mic şi pe care nici tu nu mai ştii dacă o ai sau ai pierdut-o de mult. Am plîns fără să mă vadă nimeni. Chiar dacă aş fi fost în public, probabil că nu m-aş fi putut abţine. Aş fi avut aceeaşi reacţie, pentru că plînsul e ceva foarte personal şi nu ascultă nici măcar de tine.

Mama mi-a dat cîteva indicaţii scurte, în buna tradiţie a familiei şi a comunităţii din care provin. Aceste lucruri le ştiam însă de mic: cum să mă îmbrac, ce trebuie să fac, cum trebuie să mă comport. Erau deja automatisme. În comunitatea mea, ele se repetă cu o exactitate farmaceutică. Tu le ştii foarte bine, nu mai ai nevoie de sfaturi. Indiferent de vîrsta pe care o ai însă, tu rămîi copilul, iar mama, tatăl sau bătrînii comunităţii îţi amintesc mereu nişte lucruri pe care le ştii de la 4-5 ani. Şi de fiecare dată, după ce ţi se aduc ritualic la cunoştinţă aceleaşi detalii, ţi se spune că aceste lucruri nu contează cu adevărat. Altele sînt lucrurile ascunse ce dau adevărata valoare şi te vor salva. Aceste mărunţişuri trebuie totuşi făcute ca un indiciu vizibil al lucrurilor importante care nu se văd. Şi le făceam ori de cîte ori ajungeam acasă. Natural, fără efort şi, mai nou, mai puţin revoltat în sinea mea decît în adolescenţă.

De data asta însă, mai aveam o misiune de îndeplinit. De fiecare dată cînd moare cineva drag, mai ales unul dintre părinţi, un membru al familiei trebuie să ţină o cuvîntare de rămas-bun. Fireşte, ritualul este mai lung, totul se derulează pe parcursul a două zile, vorbeşte multă lume, se cîntă, dar cineva din familie trebuie să spună „cuvîntul de adio“. E predica de adio.

La mine în familie totul era stabilit de multă vreme. Aşa e tradiţia noastră. Cel care trebuia să ţină acest speech eram eu, „oaia neagră“ a familiei şi a întregii comunităţi, pe care o părăsisem de multă vreme, dar în care eram primit de fiecare dată ca un „fiu risipitor“, cu multă dragoste, căldură şi un deosebit respect, ceea ce mă făcea să mă simt foarte stînjenit. Mă cuprindea o jenă teribilă. Şi, credeţi-mă, aveam destul de multe motive să mă simt stînjenit şi jenat de această primire, dar asta e o cu totul altă poveste.

Ştiam însă că am această obligaţie. Ştiam că tatăl meu nu mai are mult de trăit şi nopţi la rînd mă trezeam brusc, obsedat de această idee: ce voi spune? Voi fi capabil să vorbesc în faţa celor dragi? Ce să le spun? Ce nu ştiu ei şi ştiu eu? Cum să vorbesc în faţa unei comunităţi pe care am părăsit-o de ani de zile, pe care am iubit-o şi am respectat-o, dar pe care am şi trădat-o, am urît-o şi am desconsiderat-o, pe care am tratat-o cu o superficialitate şi o ignoranţă demne de tot dispreţul? Ce să le spun eu celor faţă de care am nişte sentimente greu de explicat, confuze? Ce să le spun celor pe care îi privesc acum mai degrabă cu o sinceră invidie pentru că sînt ce sînt şi pentru că eu nu am putut să fiu niciodată ce ar fi trebuit să fiu? Îi privesc cu vinovăţie, dar şi cu o falsă compasiune uneori.

Prin minte îmi trec tot soiul de amintiri, poveşti spuse de ai mei sau de bătrînii comunităţii. Întîmplări din viaţa comunităţii, din viaţa părinţilor, din viaţa mea. Îmi amintesc primele texte citite, primele poezii învăţate, primele cîntece. Văd partituri şi ţin minte cum cîntam la mandolină. Simt şi acum durerea din vîrfurile degetelor mele de copil, care apărea după ore întregi de apăsat pe corzile metalice pentru a scoate melodia dorită. Îmi stăruie şi acum în urechi sunetul inconfundabil al vechii noastre „fizgarmonii“ la care tata ne-a învăţat pe toţi să cîntăm şi melodiile pe care le intonam strînşi în jurul acestei „regine a casei“. Fiecare îşi cunoştea partitura şi cîntam pe patru voci distincte, cu acompaniamentul tatei, care avea o voce de tenor inconfundabilă. Erau cîntece de neuitat.

Muzica a fost poate cel mai important element al educaţiei mele după citirea şi interpretarea textelor religioase, exerciţiu considerat fundamental în educaţia noastră. Cel mai important lucru era însă lupta. Eram pregătit să lupt, să lupt şi iarăşi să lupt. Preferabil împotriva întregii lumi, alături de comunitatea mea. Iar dacă nu aveai pe nimeni alături, trebuia să-ţi găseşti companioni şi să lupţi în continuare. Acesta era crezul comunităţii în care am crescut. Noi eram copiii războiului, crescuţi şi educaţi ca nişte partizani lăsaţi în spatele frontului, conştienţi că sîntem înconjuraţi de duşmani. Noi eram însă chemaţi nu să-i înfrîngem pe duşmani, ci să-i salvăm. Deviza noastră era „Luptă lupta cea bună“.

De mic, de foarte mic, ştiam cîteva lucruri fundamentale. Îmi erau întipărite în inimă şi în minte. Am ştiut dintotdeauna că m-am născut ca să duc o bătălie împotriva unor lumi care se văd şi a unora care nu se văd. Bătrînii şi patriarhii noştri m-au învăţat că trebuie să lupt pe cel puţin trei fronturi. Ştiam din scutece că ne naştem într-o lume a Cezarului şi, chiar dacă trebuie să-i dăm „ce este al lui“, el rămîne duşmanul cu care trebuie să ne luptăm pe viaţă şi pe moarte. Noi, cei aleşi, făceam parte dintr-o altă împărăţie şi eram ultima fărîmă de lumină într-o lume pierdută, care se închină doar Cezarului. Ştiam că ne vom lupta cu Leviatanul şi trebuia să ne comportăm ca şi cum el nu ar exista, iar dacă ne atacă, nu trebuie să ne temem de el, ci să-l înfruntăm şi „să-i legăm limba“.

Mai ştiam că sînt în exilul din Egipt, eram în ceea ce noi numeam „lume“, cu tentaţiile ei nemărginite, cu imaginile şi culorile ei sclipitoare, ce te seduc mai puternic chiar decît Cezarul. Dacă lupta cu împărăţia Cezarului părea mai uşoară sau cel puţin mai directă, bătăliile cu „ispitele acestei lumi“ erau mult mai dificile, mult mai anevoioase, pentru că se duc clipă de clipă, în cele mai banale şi mai intime părţi ale fiinţei tale. Pe steagul nostru scria: „Nu vă potriviţi chipului veacului acestuia“.

Şi mai aveam un front pe care luptam – cu „lupul în chip de mieluşel“. Este vorba despre biserica pravoslavnică, religia majoritară, ai cărei membri pentru noi erau nişte închinători la idoli şi parte a Leviatanului. Ei erau mai răi decît păgînii.

Ce mai ştiam? Mai ştiam că, pentru a reuşi să învingem, trebuie să arătăm că sîntem cei mai buni, că sîntem cei aleşi. Că putem să trăim în comunitate, la marginea societăţii, rupţi de tot ce contează pentru această lume, după legile noastre şi împotriva regulilor şi orînduirii Cezarului şi ale acestei lumi. Şi lupta pe toate aceste fronturi se ducea sub presiunea timpului: sfîrşitul bate la uşă, Apocalipsa este aproape – dacă nu cumva a început deja –, chiar dacă nimeni nu ştie clipa. Noi trăiam sub imensa presiune a urgenţei, a sfîrşitului. „Venirea“ putea să aibă loc în orice clipă şi de aceea noi trebuia să fim mereu pregătiţi. Eram într-o veşnică expectativă. În orice clipă trebuia să putem răspunde cu demnitate: noi nu am acceptat să fim sclavi şi nu am acceptat să facem „cărămizi de lut“ Faraonului. Noi nu ne-am închinat lui Baal sau Viţelului de Aur, ci am încercat să facem imposibilul. Să trăim într-o comunitate mică, radicală şi marginală, fiind consideraţi de toată lumea nebuni. Sau aproape nebuni. Pe noi nu ne duce apa rîului, pentru că ştim să înotăm doar în amonte.

Ce să le spun oamenilor, căci ei ştiu mult mai bine decît mine totul?

Aceste amintiri îmi vin în minte pentru că trebuie să vorbesc la înmormîntarea tatălui meu, care a fost unul dintre cei mai respectaţi lideri ai comunităţi din care provin. Şi, chiar dacă această educaţie a rămas undeva în urmă, uitată şi prăfuită în cotloanele minţii, ani şi ani de studiu şi practică au creat în mine nişte automatisme de care nu mai pot să mă debarasez. Pot fi cel mult îmblînzite.

Toate acestea le voi povesti însă pe îndelete.

Da, sînt sectant, pentru că aşa ne-a botezat Cezarul, aşa ne strigau dregătorii şi cărturarii „lumii acesteia“, aşa ne etichetau majoritarii pravoslavnici. Da, sînt „oaia neagră“ a unei secte radicale şi marginale. Sînt la a patra generaţie de sectanţi care de-a lungul a peste o sută de ani au trăit în Bugeacul Basarabiei, în patru ţări diferite, chiar dacă nu ne-am mutat prea mult. Am trăit sub atîtea regimuri şi dregătorii într-un veac, încît le-am uitat numele. Ei însă nu ne-au uitat şi ne-au numit mereu cu ură şi dispreţ: sectanţi.

În cele ce urmează vă voi mărturisi – atît cît am aflat şi mi s-a spus, atît cît ştiu şi eu din experienţa directă – Tora sau Pentateuhul sectei mele. Să pornim la drum, în faţă ne aşteaptă stepa Bugeacului şi Cărţile lui Moise repovestite prin istoria familiei şi comunităţii mele: Geneza, Exodul, Leviticul, Numerii şi Deuteronomul.

Prima carte

Geneza

Culachi şi rascolnicii

Pe drum, cînd s-a apropiat de Damasc, deodată a strălucit o lumină din cer în jurul lui.

Faptele Apostolilor 9:3

Nimeni nu-şi mai aminteşte exact cînd şi cum a început totul. Doar mici frînturi ale unor poveşti de familie mă mai ajută să înţeleg cum au reuşit ai mei să se molipsească de această stranie pasiune pentru cele mai neobişnuite şi mai marginale grupuri din zona noastră. Să fi fost ceva în aer pe atunci, să fi fost ai mei mai sensibili la astfel de lucruri care pentru mai toţi oamenii acelor vremuri, „de la vlădică la opincă“, erau anatema şi stîrneau mai degrabă frică, ură şi înflăcărări necontrolate? Să fi fost ei oare împinşi spre cele mai izolate segmente ale societăţii din pricina condiţiei lor sociale, a contextului în care trăiau sau poate erau atraşi datorită unei curiozităţi ieşite din comun sau unei frămîntări interioare de nestăvilit? Nu pot să dau un răspuns. Cert e că această dorinţă de a trăi total diferit şi în contradicţie cu tot ce se întîmpla în jur a fost cea mai mare patimă a familiei mele. O patimă pentru care avea să plătească un preţ mare. Dar poate că tocmai această patimă a salvat-o şi a făcut ca rudele mele să moară împăcate şi chiar fericite. Sînt lucruri pe care azi aproape că nu le mai înţelegem.

Ani de zile am încercat să adun informaţii din familie, din comunităţile în care au trăit ai mei, din cărţi şi din diverse alte surse, pentru a pune cap la cap succesiunea evenimentelor. Pentru a construi un puzzle care să mă ajute să înţeleg. Să am o imagine de ansamblu a poveştii, dar şi detaliile acesteia, deseori mai fascinante decît întregul.

Începuturile au fost stranii, poate şi pentru că nu avem prea multe informaţii. Sau poate şi pentru că nu îi cunoşteam atît de bine pe acei oameni care azi mi se par aproape aidoma eroilor Greciei antice. Sau mai mult. Îmi amintesc de eroii copilăriei mele, cei cu care am trăit zi de zi, ca de marii patriarhi veterotestamentari. Cei care au făcut minuni, şi-au scos poporul din robia Egiptului, l-au purtat prin pustiu şi au luptat cu vitejie în acele vremuri glorioase. În mod bizar, pildele din Biblie se amestecau cu cele din viaţă, cu poveştile părinţilor despre bătrînii noştri.

Primul mare patriarh al familiei mele şi al poveştii ce urmează este străbunicul meu, despre care legenda spune că ar fi „coborît din Ardeal“. Sau, mai bine zis, că ar fi venit pe meleagurile noastre, în sudul Basarabiei, parte a imperiului ţarist atunci, din Imperiul Habsburgic. Cum a venit, de ce şi mai ales motivul pentru care a rămas aici rămîn pentru mine un mister. Am nişte vagi bănuieli şi explicaţii, dar nimic concret. Pe baza informaţiilor de care dispun, pot doar să reconstitui un drum ce are o anumită logică şi o raţiune a faptelor care compun viaţa „normală“ a unui om din acele vremuri. Cum sectanţii nu sînt însă oameni foarte normali, ci se consideră „nebuni“ pentru o cauză ce depăşeşte raţiunea şi logica elementară, încerc să nu mă aventurez prea departe. Ce poate fi obişnuit în viaţa unui sectant? Doar nebunia.

Cred că străbunicul meu Culachi, căci acesta era numele lui, a ajuns în zona noastră nu din întîmplare, ci pentru că munca lui era legată de comerţ. Se spune că se pricepea la negustorie. Cred, dar nu bag mîna în foc că făcea comerţ cu vite şi grîne. Nu era un om bogat, ci mai degrabă un aventurier cu ceva experienţă în domeniu, care încerca lucruri noi. Imperiul din care venea începuse în acea vreme să scîrţîie din toate balamalele, iar afacerile în Viena sau Budapesta erau preluate şi controlate de oameni de cu totul altă anvergură. În astfel de vremuri nu mai rămînea loc pentru micii întreprinzători care visau să dea lovitura. Pentru a-şi împlini acest vis, el trebuia să rişte, să încerce altceva, să străbată alte teritorii şi să cunoască altfel de oameni. Şi ce alte variante mai avea? Exista posibilitatea de a-şi încerca norocul în zona Moldovei şi a Ţării Româneşti, frămîntate de confruntări şi mari probleme interne. Aici însă l-ar fi ajutat limba şi diversele relaţii de breaslă cu cărăuşii şi cu micii întreprinzători care treceau lună de lună munţii spre oraşele şi tîrgurile din Ardeal.

Ceva l-a împins însă mai departe. Spre o zonă pe care nici nu o cunoştea, nici nu o înţelegea prea bine. Culachi a încercat să arunce nada afacerilor lui cît mai departe. Poate, poate va avea momeală bună şi va prinde peştele cel mare. Un pariu mare, un risc imens, o aventură inconştientă? Aşa a ajuns în Ismail, un frumos port la Dunăre, la marginea Imperiului Rus, unde în acea vreme activităţile comerciale erau destul de intense. Norocul lui era că ştia româneşte, germană şi puţin idiş, limbi cu care te puteai descurca în zonă. Rusa avea s-o înveţe repede.

Străbunicul meu era un bărbat înalt, frumos, cu nişte trăsături care sugerează mai degrabă o origine orientală decît una valahă. Asta se poate distinge în singura fotografie ce a mai rămas în patrimoniul familiei. În ultima vreme însă, tot uitîndu-mă peste fotografii vechi, am înţeles un lucru: pozele vechi adesea mint. Sau poate că nu mai ştim noi cum să le privim, în această eră a imaginii digitale, repetitivă şi agasantă. De fapt, ele nu mint, ci spun o poveste, lucru pe care nu-l mai face fotografia de azi. Se pare că noi am uitat că fotografia contează doar în măsura în care spune o poveste. Cînd se pierde povestea, fotografia moare.

Dar să revenim. Tînărul Culachi, căci era încă destul de tînăr şi, lucru important, neînsurat, nu avea cum să ştie că această aventură, o mică haltă în viaţa lui, avea să-i schimbe viaţa pentru totdeauna. De unde să ştie că micul port Ismail, în care intenţiona să poposească doar cîteva luni, avea să devină casa lui pentru toată viaţa? Avea să se însoare, să facă copii şi să moară aici, în stepa aspră a Basarabiei, în Bugeacul plin de colb şi de ciulini, cu un soare necruţător, dar atît de drag celor care au stat măcar o vară aici.

Spre bătrîneţe, înainte de moarte, cînd stătea de dimineaţă pînă seara pe prispa casei, sorbind din ceai sau mîncînd dulceaţă cu apă rece, privea în zare şi deseori lăcrima. Maică-mea, fiind încă o copilă, îl întreba de ce plînge. El spunea că ar vrea să mai meargă o dată să-şi viziteze casa. Asta e povestea mamei despre ultimele lui zile. Am încercat de multe ori să aflu care era „casa“ lui, dar maică-mea nu reuşea nicicum să-şi amintească exact locul de unde venea bunicul ei Culachi, primul patriarh al sectei pe care avea să o păstorească.

Cel mai important lucru care i s-a întîmplat însă străbunicului meu nu a fost nici rămînerea în Ismail şi Bugeac, nici căsătoria cu o femeie de o frumuseţe rară, dar cu aproape 13 ani mai tînără, ceea ce avea să-i complice mult viaţa, nici apariţia copiilor. Aceste lucruri, într-o formă sau alta, aveau să se întîmple oricum. Fac parte din cursul obişnuit al vieţii unui om. Aşa ne învaţă şi înţeleptul Solomon. Aici însă avea să i se întîmple minunea, revelaţia. După cum spune povestea de familie, aici avea să treacă şi el, asemenea apostolului Pavel, pe „drumul Damascului“, pe care Saul avea să devină Pavel.

În acei ani, pe la sfîrşitul secolului al XIX-lea, afacerile străbunelului meu Culachi se desfăşurau în mare parte în sudul Basarabiei şi Ucrainei. Activitatea lui de bază se desfăşura între Ismail, Cetatea Albă, Bolgrad, Reni, Cahul şi Galaţi. Mai apăreau însă ocazii speciale şi atunci se îndrepta şi spre oraşe mai mari, precum Iaşiul, Chişinăul, Odessa şi Tiraspolul. În oraşele acestea mai mari se ducea numai cînd avea comenzi speciale de marfă sau cînd se iveau ocazii deosebite, cum ar fi tîrgurile specializate în produse agricole şi vite.

Culachi, chiar dacă venise de pe alte meleaguri, şi-a dat seama foarte repede cu cine se poate lucra şi cu cine se pot face afaceri sigure, cu cine trebuie să fii precaut şi cu cine e bine să nu ai de-a face. Nu-i prea plăcea să lucreze cu tîrgoveţii moldoveni, pe care-i considera leneşi, neserioşi şi zgîrciţi. Avea rezerve foarte mari faţă de ruşi, dar aceştia lucrau cu sume importante şi erau destul de slobozi la pungă, de aceea îi prefera dacă avea o astfel de ocazie. Încerca să-i ocolească pe negustorii greci, care controlau o bună parte a comerţului din zonă şi dispuneau de un capital impresionant. Ei lucrau în reţea şi regula era simplă: dacă ieşeai în cîştig cu unul, sigur pierdeai dublu la următorul. Erau foarte bine organizaţi şi de unul singur nu aveai nici o şansă în faţa lor. Cu evreii se lucra bine, dar cu o singură condiţie: să ştii să negociezi şi să le cunoşti logica lunecoasă şi foarte întortocheată pentru un om crescut mai degrabă după rigorile habsburgice. Oricum, pe ei nu aveai cum să-i eviţi, pentru că erau cei mai importanţi şi mai puternici din breaslă în această zonă. Însă de departe cei cu care se lucra cel mai bine erau bezpopovţî, o sectă mai aparte. Tînărul Culachi a înţeles după primele tîrguieli cu ei că aceştia erau oamenii cu care putea să-şi dezvolte cu adevărat afacerile, fără riscuri prea mari pentru el. Erau cei mai corecţi oameni pe care îi întîlnise pînă atunci. Erau pur şi simplu deosebiţi.

Bezpopovţî, un soi de pravoslavnici fără popă, nu erau nimeni alţii decît o ramură a pravoslavnicilor de rit vechi: staroveri sau rascolnici, cum li se mai zicea. Istoria lor este destul de bine cunoscută astăzi. Practic, sînt cei care nu au acceptat reforma impusă în secolul al XVII-lea de patriarhul Nikon al Rusiei. În acelaşi timp, grecii erau strîmtoraţi din cauza turcilor şi au acceptat protecţia rusă şi mai ales importantele sume de bani. Au făcut un troc din care ambele părţi cîştigau: ruşii ofereau bani şi protecţie, grecii legitimau intenţiile moscovite. Au făcut sinoade, au organizat totul ca la carte. Toată lumea părea să accepte oferta reformei lui Nikon. Dar cineva s-a ridicat şi a spus un NU răspicat.

Acesta a pornit un tăvălug istoric pe care Rusia nu a mai putut să-l oprească pînă azi. A fost prima revoltă importantă şi radicală împotriva puterii. Fără precedent. Mai toată lumea crede că aici se află sămînţa şi rădăcina acestui teribil sentiment rusesc: buntul. Să te ferească Dumnezeu de buntul rusesc, spune înţelepciunea populară. Cel care a rămas ferm pe poziţie, a condus acest prim bunt şi avea să devină icoana rascolnicilor a fost protopopul Avakum. Un om teribil.

Cum era de aşteptat, Biserica şi ţarul, cu puterile sale nelimitate, au început o amplă campanie de teroare şi represiune. Arestări, torturi şi exilări. Multe comunităţi mici care nu voiau să accepte reforma au luat calea exilului cu mult înainte de a ajunge la ei drujinile ţariste. S-au împrăştiat în toate direcţiile, cît mai departe de marile oraşe, de drumurile principale şi de centrele de putere. Cît mai departe de mîna lungă a ţarului, a patriarhului şi a oamenilor acestora. Au luat drumul Siberiei, al cîmpiilor Volgăi, al Caucazului. O zonă foarte atractivă era însă la gurile Dunării, la marginea Imperiului, în Basarabia şi sudul Ucrainei, la o aruncătură de băţ de Moldova şi Valahia. Au poposit aici şi şi-au construit comunităţi puternice şi bine organizate.

Dincolo de partea religioasă, care prezintă mai puţin interes pentru povestea noastră, ei au devenit foarte speciali nu atît datorită asemănării cu pravoslavnicii majoritari, cît mai ales diferenţelor faţă de aceştia. Cînd te uitai la ei, la port, la biserică, la rit, chiar dacă aveai ochiul format, cu greu îi distingeai pe bezpopovţi de rascolnici şi pravoslavnici. Aparent, erau identici. Era de ajuns să-i vizitezi însă în comunitate ca să-ţi dai seama că fac parte din o cu totul altă lume. Diferenţa era şocantă. Acelaşi sat şi acelaşi stil rusesc aveau aici cu totul altă orînduire şi alt mod de viaţă. Satele acestor rascolnici semănau mai degrabă cu coloniile luteranilor germani, destule în regiune. Ordine, disciplină, curăţenie şi lipsa totală a crîşmelor şi a alcoolului, lucru de neimaginat în satele şi comunităţile ruseşti, în care alcoolul era centrul universului.

A avut loc un fenomen foarte straniu: din dorinţa lor arzătoare de a-şi păstra obiceiurile şi de a fi diferiţi, au adoptat nişte rigori ce aveau să le modeleze comunitatea într-un mod foarte aparte faţă de cea din care au ieşit. Prin tot ce făceau, prin normele comportamentale, morale şi viaţa lor de zi cu zi, parcă doreau să strige: noi sîntem cei adevăraţi, cei autentici, iar viaţa şi lumea noastră dovedesc asta!

Într-o perioadă nu foarte lungă, ei aveau să construiască nişte comunităţi prospere şi să joace un rol foarte important pentru imperiul ţarist. La doar a treia sau a patra generaţie controlau deja o mare parte din sistemul de comerţ şi finanţe al imperiului. Staroobrednicii, rascolnicii începuseră să devină protestanţii sau, mai degrabă, „evreii ruşi“ ai imperiului.

În zona noastră din sud-vestul Imperiului Rus, această sectă, în diversele ei forme, prospera. Nu deranjau pe nimeni, autorităţile îi tolerau, pentru că aici erau departe de ochii puterii de la Moscova şi Sankt-Petersburg, iar populaţia majoritară începuse să-i respecte tot mai mult, pentru că ei contribuiau la bunăstarea întregii obşti. Foarte rar apăreau mici conflicte, de obicei fie din cauza unui jandarm sau a unui birocrat tîmp, proaspăt venit în zonă, care habar n-avea de datinile locului, fie din pricina vreunui neavenit local căruia i se năzărea cîte ceva. Mai era şi presa bulevardieră, care făcea din cînd în cînd valuri pe aceste subiecte. Şi, fireşte, biserica majoritară, care îşi instruia şi îşi incita uneori enoriaşii la diverse acte nesăbuite. Oricum, datorită faptului că erau de o corectitudine exemplară şi mai ales izolării comunităţilor lor, aceste conflicte erau minore şi uşor de stins. Totuşi, în acea perioadă ei erau într-o situaţie ceva mai avantajată decît ştetlurile evreieşti, care erau destule în zonă şi care dădeau, prin simpla lor prezenţă, multă bătaie de cap autorităţilor şi provocau reacţii stranii din partea populaţiei majoritare. Acestea fac parte însă dintr-o altă poveste.

După ce a descoperit această comunitate, străbunicul meu şi-a construit o mare parte a afacerilor în jurul ei. Totul era sigur, stabil şi riscurile aproape că nu existau. Bezpopovţî îşi respectau cu sfinţenie promisiunile şi înţelegerile pe care le făceau. Chiar şi atunci cînd aveau de pierdut sau cînd apărea vreo problemă, iar Culachi voia să mai schimbe datele înţelegerii pentru a-i ajuta şi pe ei, aceştia refuzau categoric. Ţineau mult prea mult la rigoare şi corectitudine pentru a se împiedica de o pierdere financiară. Totul, orice amănunt banal făcea parte din marele proiect al salvării. Fiecare detaliu, fiecare cuvînt, fiecare literă contau. Asta avea să înţeleagă însă străbunelul meu mult mai tîrziu. Acum doar se minuna de această stranie sectă care începuse să joace un rol pozitiv în viaţa lui.

Însă evenimentul care avea să-i schimbe fundamental viaţa a fost cu totul ieşit din tipare. Radical. Violent. Tragic. Erau ultimii ani ai secolului al XIX-lea. Lumea îşi vedea de cursul ei firesc. Presa vremii scria diverse lucruri, dar, ca de obicei la răscrucea secolelor, începuse să publice tot mai multe ştiri alarmante legate de sfîrşitul lumii. Aşa se întîmpla la fiecare sfîrşit şi început de veac. Se termina o lume, iar presa bulevardieră construia scenarii, unele mai năstruşnice decît altele. Culachi, un om mai puţin religios, le citea cu oarecare detaşare. Era forma de divertisment a vremii, care nu s-a schimbat niciodată, ci doar s-a diversificat.

În acea perioadă, imperiul se pregătea să-şi numere cetăţenii: se anunţase marele recensămînt. Un eveniment rar pentru puterea centrală şi cu atît mai ieşit din comun pentru oamenii simpli din oraşele şi satele uitate de Dumnezeu de prin guberniile imensului imperiu. Pentru a pregăti populaţia, administraţia rusă se decisese să iniţieze un amplu proces de informare a populaţiei. În buna tradiţie rusească însă, astfel de iniţiative erau privite cu multă suspiciune. De fapt, ruşii priveau cu multă neîncredere şi teamă tot ce venea din partea puterii sau a statului. Cu toate acestea, erau foarte supuşi.

Dacă majoritatea populaţiei privea recensămîntul doar cu multă reţinere şi suspiciune, nu acelaşi lucru se poate spune şi despre bezpopovţî. Această veste a adus multă tulburare în comunitate. Bătrînii, cum nu aveau preot, s-au strîns şi au discutat aprins zile şi nopţi în şir despre acest eveniment. Ei trebuiau să răspundă ferm la o întrebare: care va fi poziţia noastră faţă de acest eveniment? Şi răspunsul nu trebuia să fie unul oarecare, ci trebuia să fie răspunsul Dumnezeului lor. Pentru aceasta au pornit un amplu proces de lectură şi de interpretare a Bibliei. Totul era amestecat cu cîntece şi rugăciuni fierbinţi în întîlniri care durau ore în şir.

Părerile erau împărţite. Unii susţineau că acest recensămînt nu aduce nici un prejudiciu comunităţii şi mai ales credinţei şi principiilor lor de viaţă. Alţii însă nici nu voiau să audă de acest lucru. Pentru ei, a accepta „numărătoarea“ şi mai ales „actul de identitate“ pe care îl oferea puterea nu era decît semnul supunerii faţă de Antihrist.

Cînd oamenii ţarului au început să se apropie de comunităţile lor, au reacţionat. Cel mai radical a reacţionat comunitatea familiei Kovaliov, nu departe de Tiraspol. Aceasta era o comunitate nu foarte mare, care avea în gestiune 70 de desetine de pămînt, o pielărie, o croitorie şi alte mici afaceri care-i ofereau un venit destul de bun pentru acele vremuri. Familia extinsă Kovaliov, după mai bine de un veac de fugă, exil şi puşcărie, după o lungă prigoană din partea administraţiei ţariste şi a Bisericii Ortodoxe ruse, reuşise în sfîrşit să se aşeze în gubernia Basarabia, pe malul Nistrului. Aici, într-o zonă tihnită, departe de ochii şi vigilenţa puterii centrale, în scurt timp, a început să prindă o brumă de prosperitate şi tihnă. Lucrurile păreau să intre în normalitate după atîţia ani de pribegie. Acest recensămînt care se anunţa a tulburat însă comunitatea. Brusc, totul parcă luase foc.

Zile şi nopţi de lecturi, polemici, rugăciune şi post. Totul părea să ducă spre vechea soluţie: bagajul şi din nou fuga spre necunoscut, departe de mîna lungă a puterii, care părea să ia chipul apocaliptic al Antihristului şi care voia cu orice chip să pecetluiască răul şi soarta acestor ultimi „copii ai Domnului“.

De data aceasta nu a fost însă aşa. Ce s-a întîmplat, cum s-a ajuns aici nici astăzi, după atîta timp, nu este foarte clar. Cert este că lucrurile au luat o cu totul altă turnură. De data aceasta nu le mai era sortit să fugă în pribegie, ci avea să se întîmple ceva groaznic. Ceva care a cutremurat cel mai mare imperiu al acelor vremuri. Şi acest lucru urma să fie punctul de cotitură în viaţa străbunicului meu Culachi, cel care avea să devină patriarhul şi întemeietorul sectei noastre.

Ce credinţă, ce pasiune sau nebunie i-a împins spre ceea ce avea să se întîmple? În aparenţă, căci nimeni nu poate înţelege cu adevărat tragedia prin care au trecut aceşti oameni deosebiţi, lucrurile, conform surselor vremii, s-au petrecut în felul următor. În ultimul moment, familia Kovaliov şi întreaga ei comunitate au decis să schimbe modul de acţiune. Au decis să nu mai fugă, să nu mai hălăduiască, ci să refuze direct şi fără drept de apel oferta puterii. Şi cum puteau să o facă mai bine şi mai vehement decît prin moarte? Aşa că familia şi-a săpat un mormînt, s-au îmbrăcat toţi în hainele de sărbătoare, au făcut slujba de înmormîntare şi s-au îngropat de vii în mormîntul săpat chiar de ei. Pe parcursul cîtorva săptămîni, în comunitatea lor au avut loc trei astfel de înmormîntări de grup, ale unor oameni frămîntaţi şi chinuiţi de o teribilă îndoială: oare au ales calea cea bună pentru a înfrunta puterea celui care vrea să-i ducă la pierzanie?

Ultimul lor mesaj a fost: „Nu vrem să acceptăm nici o altă putere, nu vrem să ne scriem altfel numele şi prenumele. Pentru noi Isus este şi nume, şi Patrie. Iar pe noi legea voastră ne îndepărtează de credinţa noastră adevărată şi ne îndepărtează de ţară, căci Patria noastră e Isus. Nu vom putea niciodată să ne supunem legilor voastre şi vrem să murim pentru Hristos“. Şi au decis să moară toţi îngropaţi de vii. Astfel au fost curmate aproximativ 25 de vieţi.

Vestea a făcut înconjurul lumii. Toată lumea vorbea despre aceşti „nebuni“ pe care nu-i înţelegea mai nimeni. Un freamăt apocaliptic începuse să adie prin tot imperiul şi totă lumea vorbea numai despre asta, de la mujicul şi tîrgoveţul de rînd pînă la intelectualul şi aristocratul de la curte. Străbunicul meu Culachi a simţit un şoc pentru prima dată, a fost cuprins de un sentiment pe care nu l-a mai trăit niciodată. Nu putea să şi-l explice, să-l controleze. I-a cunoscut pe aceşti oameni, a lucrat cu ei, a stat la masă cu ei şi avea cele mai bune gînduri şi sentimente pentru ei. Ce s-a întîmplat? Cum a fost posibil? Nu putea să-şi explice. Şi mai ales nu putea să răspundă la o întrebare mult mai imperativă şi mai dureroasă: ce se întîmplă cu el? A simţit că, fără să se poată împotrivi, a devenit brusc un alt om.

Şi a deschis pentru prima dată Biblia.