© 2019 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7744-3

ISBN PDF: 978-973-46-7745-0

ISBN print: 978-973-46-7772-6

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Mimadeo/Shutterstock.com

Foto autor: din arhiva personală

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SEBASTIAN LĂZĂROIU s-a născut la 20 martie 1970, în Comănești, județul Bacău. Este de profesie sociolog, autor de studii naționale și internaționale de sociologie și antropologie, publicate în reviste și cărți de specialitate. În plus, a scris articole pe teme de analiză politică pentru diverse periodice din România. De același autor, la Editura Polirom au mai apărut romanele Balena Albastră (2017) și Omatidii. Șarada unui hacker (2018).

Oanei

Capitolul 1

Era amiază parcă numai la el în bucătărie. Cealaltă jumătate a casei aducea a seară. De acolo, din crepuscul, Jane scânceşte stins.

— Te iubesc!

Cineva, poate chiar Marlon, îi răspunde absent. „Te iubesc, draga mea!“

Sau să fi fost pata galbenă proiectată pe fereastră, ecoul gălăgios al nereuşitei împerecheri? Pasărea îşi umfla penajul, mai înainte ţopăise un foxtrot solitar pe crengi, acum cântă. Succes mediocru. Cintezoii roşii sunt preferaţii femelelor, galbenul e semnul devitalizării, al penuriei. Cei roşii au ocazia să ocrotească un cuib, cei galbeni nu se regăsesc niciodată, sunt nişte haimanale.

Lui Marlon nu-i plăcea să se considere un bărbat obişnuit, dar, în ciuda a ceea ce i-ar fi plăcut, existenţa lui devenise una obişnuită. Sau foarte neobişnuită, depinde cum se acomoda cu propriile simţuri. De pildă, aude târşâitul unui papuc singuratic şi imersează linguriţa în miere, ştie că Jane se apropie domol, aducând cu ea penumbra din dormitor, şi coada roşcată a lui Gizmo pendulează.

Poza asta are ceva casnic: o femeie şi-un motan în uşa de la bucătărie. Dar, dintr-odată, totul devine straniu şi monotonia se sparge în bucăţi.

— Ar trebui să ne despărţim, îi zise rar, pe un ton jos şi fără pic de bucurie pe faţă. Am obosit, sunt obosită…

Lunulele liliachii săpate deasupra pomeţilor oare le avea şi ieri? O tinereţe palidă, deşi ai vrea să strălucească. Păru-i stă în dezordine acum, poate asta o îmbătrâneşte… Se amăgeşte amar şi priveşte resemnată papucul ei blănos, verde, într-un singur picior; celălalt, cu degetele goale – nişte lăcuste indigo gata să ţopăie pe gresie.

Purta halatul călduros, legat lejer, şi nimic pe dedesubt. Acolo se mai întrezărea ceva din magnificul înveliş de odinioară, acum piele şi os, nişte paranteze dezamăgitoare.

Doarme câte patru ore, pe urmă se trezeşte, e de la nesomn, îşi linişti el gândurile iuţi şi se strecură preocupat spre altă cameră.

Azi şi-n fiecare zi, Jane se lupta să rămână simplă şi asta-i consuma sofisticatele resurse ale răbdării; simplă, totuşi nimic mai complicat decât să fie secundă cu secundă aceeaşi. Viaţa se încâlceşte în piruetele timpului şi-o ceaşcă de cafea se varsă în poală. Dar ce ştie Marlon!…

Umbra lui traversase grăbită şi-acum el scotoceşte pe sub pat, pe lângă fereastră, şi-abia în baie dă de urma năstruşnicului papuc verde.

Când se întoarse, o găsi aşezată la masă. Halatul îi căzuse până la brâu, sânii rotunzi îl priveau ca doi gemeni proşti, neinvitaţi de nimeni în bucătărie. O mătase de păianjen murdărită de fum, sus într-un colţ, fură atenţia lui Marlon. Se apleacă şi-i potriveşte papucul, pipăind îndelung albăstriul întunecat al unghiilor de la picior. Aşa făcuse pesemne nevăzătorul Bramblitt cu straturile succesive de pigmenţi din capodopera „Hoinăreală în ploaie“.

Marlon e abil, se ridică, îi păcăleşte atenţia cu un sărut cast pe frunte şi, cu mâinile, suprapune reverele deasupra pieptului.

— Mi-e cald, se văicări Jane, dar Marlon se întorsese deja cu spatele, căscând larg frigiderul.

Urma obişnuitul număr de prestidigitaţie – înhaţă periuţa ei de dinţi de lângă jambon şi-o furişează în buzunarul stâng de la pantaloni. Nu e nimic-nimic de spus, la urma urmei, nu-i cazul să ne lăsăm terorizaţi de rutină, Jane îşi poate organiza spaţiul după voie.

Cutia de iaurt desprinsă dintre frăţiorii de plastic o făcu să tresară.

— Am zis – mi-e cald… articulă femeia robotic răsunetul celei de mai înainte.

El închise frigiderul şi-i puse iaurtul în faţă. Scoase linguriţa din borcanul cu miere, o linse pofticios şi-o înfipse în mâzga albicioasă. E important să se hrănească, măcar şi de s-ar mai ţine ocupată cu asta.

— Ah, mi-e cald, ce Doamne iartă-mă! se plânse iarăşi copilul acela abandonat, fără să ştie prea bine acum unde se află.

Dar Marlon nu plecă imediat la geam, se poticni uitându-se de sus, mustrător, la ridicătura curbată de sub piept. O remarcase şi-acum câteva zile, la duş, şi-i venise pe dată să facă ceva cu ea. Se temea c-o s-ajungă un „S“, porecla lui Jane pentru bărbaţii rotofei – nişte „eSuri hilare“. Nici nu se mai mişcase de ceva vreme, lâncezea, pe Audrey n-o mai întâlnise de două săptămâni.

Fundul meu trebuie pus la treabă, se gândi el, deschizând fereastra, şi-şi imagină că are pene pe burtă, da, burţile bărbaţilor ar putea fi acoperite cu pene; un cintezoi dolofan nu e dizgraţios, e drăgălaş. Auzi, „eS hilar“!

Trilul subţire şi neputincios se năpusti cu voioşie deghizată în spaţiul liniştit al bucătăriei, dar imperturbabilul Gizmo, veteran al somnului, mijeşte un singur ochi, e greu de păcălit. Pesemne că Jane auzise ceva înainte să ajungă cu linguriţa la gură. Pe urmă ţinti prost şi se mâzgăli pe obraz. Temerară, mai făcu o încercare şi obrazul celălalt se albi caraghios.

— Eh, ţi-am zis că-s obosită, dragule… Ţi-am zis…

Avea uneori sentimentul că n-a fost deloc pe-aici, deşi lucrurile îi păreau familiare. Numai şi de-ar fi zis „aici“, sufletul prindea din zbor frecvenţa istoriei nescrise a locului. Dar până s-audă clar vocea, trece un interval bezmetic, cu gâjâieli, şi-ntr-un final nici n-o mai aude.

Aici e Marlon cu o armă de inox în mână, hotărât s-o îndoape, dar gura parcă pregătită pentru o extracţie de molar îl face să ezite câteva secunde şi buzele frumoase plescăie o dată.

Când a sărutat-o atunci pe Acropole, parc-ar fi ţinut curbura unei căpşune între buze. Cel puţin el aşa îşi amintea, deşi… să fi trecut un sfert de veac şi toate fructele se vor fi cules din tufişuri şi-apoi, stivuite în calele vapoarelor, vor fi traversat meridian cu meridian către borcanele cu frişcă ale îndrăgostiţilor.

N-avea niciun rost să i-o spună acum, dar simţea că, într-o formă sau alta, trebuia să-şi elibereze gândul.

— Mai ţii minte filmul cu J. şi M. pe Acropole? Ea s-a împiedicat de o piatră şi gura îi aterizase tocmai pe gura lui… Cel mai neplauzibil sărut…

Călătoriile lor aveau farmecul filmelor vechi, un romantism demodat, o atmosferă energică, coincidenţe comice, coborâte din epoca de aur în care râsul şi iubirea erau totuna. Vioiciunea caraghioasă a lui Marlon urcând ruine şi trepte, Jane zăpăcită, purtată de haine şi încălţări nepotrivite, interacţiuni hazlii cu obiceiurile locurilor, acum toate căpătaseră un cod în cotidianul lor.

Bine, ea nu mai ţinea minte şi învârtea cu limba iaurtul cleios, în cinstea sărutului neplauzibil, a pietrei în gură sau cum o fi fost, a filmului cu J. şi M. Vocea lui Marlon îi urcase în timpane odată cu păcăniturile mestecatului, dar îl auzise şi-i răspunse:

— Dracu’ film… Dă-mi!

Un sărut canicular nu e ceva să-ţi aminteşti, cât despre săruturile neplauzibile, oare nu sunt toate aşa? Intime, oprite îndărătnic? Chiar dacă, până la urmă, circumstanţele unui sărut sunt împotriva oricărui pariu. Chiar o greşeală…

Buzele clămpăniră iarăşi pofticioase şi bărbatul mai băgă o încărcătură vâscoasă. Jane o preluă mecanic şi, înghiţind, lăsă să-i scape şi vorbele:

— Iaurtul ăsta mi-e cald.

— Cum?

— Iaurtul ăsta…

— Ce-i cu el?

— Mi-e cald.

— Am deschis fereastra.

— Ai putea să mă îmbrăţişezi, curând o să ne despărţim.

Dar gândurile lui Marlon fredonau haihui şi nu voiau să se despartă. O luă în braţe; mai înainte însă vru să-i recunoască sclipirile ochilor, o urmă de viaţă, să ştie de ce o iubeşte şi de ce n-o s-o părăsească. Inima sărea straniu câteva bătăi, poate un cântec încropit din ecourile târzii ale gândurilor. Îi veni şi Audrey în minte, spectral, nepoftită şi pusă un pic pe arţag, dar el o alungă indiferent.

— Nu înţeleg de ce nu mă laşi dracului în pace, şopti Jane, greu inteligibil, cu gura turtită de smocurile lui aspre de pe burtă.

— Ce spui, Jane?

— Că să mă laşi naibii! urlă ea ca scoasă din minţi, împingându-l cu amândouă mâinile, lăsându-l prizonier poziţiei jalnice şi inutile.

Mai încercă o apropiere, dar Jane pusese linguriţa între ei. Podoaba lui nedorită se lăsa împunsă fără prea mari dureri. Îi venea să zâmbească, linguriţa era rece, iar grimasa de pe faţă era doar de la amintirea c-a făcut burtă… la naiba!

Toate strădaniile astea se curmă într-un plânset, ca şi acum; o cuprinse, ea tresărea în tăcere. Nu plângea niciodată zgomotos, nici când a văzut-o pe culmile furiei şi disperării, când a pierdut copilul. Ah, povară e să ştii doar că s-a întâmplat… Trecuse aşa de mult şi mai muriseră cinci oraşe pline de copii de-atunci încoace.

Dar, da, plângea liniştit, ca robinetul de la cadă neînchis până la capăt. Plângea din orice, râdea din orice. Jane fusese o adolescentă toată viaţa; boala îi poruncea să fie adultă, revendica ghiduşia şi cruzimea pentru ea însăşi, se juca neîndurătoare cu aparenţele şi-i trecea trupul împuţinat pe o răzătoare imensă. Tot mai greu s-o recunoşti – o siluetă stranie dintr-o fotografie nedatată şi lipsită de împrejurări recognoscibile.

Helen o studiase sumar într-o dimineaţă, în uşa casei, Jane chiar îi făcuse cu mâna. „Arăta un pic îmbătrânită…“, îi împărtăşise Helen îngrijorată, înghiţind saliva odată cu „foarte“ şi lăsând să cadă politicos „un pic“. N-o mai văzuse de mult. Nici nu mai prea ieşise, de când cu boala; ar fi vrut, numai că fiecare trecere a pragului devenise un ritual al ezitărilor şi-al fricii. În plus, nici Miriam, soră-sa, nu se dădea în vânt după ieşiri în lume. „E nedemn, Marlon… Nu vreau s-o vadă nimeni aşa! Mai ales cei care au cunoscut-o… Tu-ţi dai seama?“

Dar, iată, Marlon îi mângâie şuviţele nespălate şi îndărătnice şi-o vede doar el aici. Alături de celelalte fotografii, picturi abstracte, porţelanuri fără valoare, modeste suvenire. Jane şi toate astea.

Ea susură stins şi încearcă să-şi dea seama de ceva sau să spună ceva, pupilele se mişcă un pic bezmetic. Nu, n-o să mai ţipe, dar nici ceva bun nu urmează s-audă.

— Mi-e dor să-ţi spun „te iubesc“, începu şcolăreşte… Dar… dar… (îşi luă acum un aer explicativ) nu te iubesc, ah, nu te iubesc, cum o să trăiesc fără să ţi-o mai zic?

— Ba ne iubim şi ne iubim ca la început, ca la început…

— Ce ştrengar! Ai vrea tu… îşi flutura ea arătătorul.

Asta-l făcu să tresară. Era uvertura la acea Jane, dar viorile nu se dezlănţuie, coardele-s amorţite, oboiul e înecat. Poate că… O, Doamne, cum ar fi?… Se gândea de multe ori aşa. Prin ferestrele de luciditate putea ieşi vijelios o prostească speranţă că se vor deschide şi mai tare şi odată cu ele se vor desface pereţii dimprejurul fiinţei, pe cale s-o sufoce.

Cine să-i fi băgat în cap asta cu pereţii? Desigur, pakistanezul ăla tembel, Boly sau cum l-o fi chemat. Miriam insistase cu cerul şi cu pământul să-l vadă. Bilete de avion cumpărate în ultimul minut, douăzeci de ore de zbor, bagaje pierdute în aeroport, mită pentru poliţistul obraznic, tocul cumnată-sii rupt, limuzina de prost gust închiriată, şi după toate astea, slăbănogul din grotă a privit-o duios pe Jane şi i-a vorbit miraculos: „Eşti într-o cutie cu pereţi înalţi şi-ai rătăcit cheia! Asta-i tot“.

Concizie de 200 $.

Doar că pereţii cutiei culisează încetişor, forţând contorsionarea în spaţiul îngust, lăsându-ţi atâta licărire cât să realizezi îmbrăţişarea reptilei şi-atâta răgaz cât să orbecăi zadarnic după cheiţă. Apoi, la ce să te mai aştepţi? Mecanica necruţătoare zdrobeşte sâmburele lui Jane.

Gaura din cheiţă, un ochi fără pleoapă, îl fixa neîncrezătoare. Sau gaura din inima lui Miriam, resemnată de tot pe-atunci:

„E degenerativ, netotule! Când o ia la vale, s-a terminat!“.

O înţelegea. Trebuia să se înţeleagă cu toată lumea.

Şi cu cintezoiul triluind aici în obidă.

Şi cu Jane, care face multe gesturi neaşteptate. Acum îi strânge mâna între degetele ei mici şi osoase. Răceala îl încleştează tare şi-aproape că-l podideşte plânsul. Toată scena se mai derulase cândva pe un ecran în aer liber. Copilul pierdut în cartier, trăgând de mânecă câte un trecător indiferent, să-i găsească părinţii. Alături de copil, un Wolfspitz cu zgardă mov, plină de noroi. Câinele e orb, dar adulmecă ghetele micului stăpân şi nu-l slăbeşte o clipă. Oriunde ar fi, chiar de nu-şi va mai găsi vreodată părinţii şi vreun adăpost, el, căţelul, va sta devotat la picioarele lui.

Bărbatul tuşi şi-şi drese vocea.

— E bine…

Ea ştia că e bine şi-n semn de aprobare schiţă o mângâiere pe burta lui aţoasă, mai mult un desen imaginar, un crater sau al doilea buric.

— Vreau să facem dragoste, spuse, şi iarăşi l-a prins pe picior greşit.

Propunerea, stilistica gestului, se făcu a nu le pricepe. Caută încruntat ajutor de la pasărea aterizată pe pervaz, însă bărbătuşul tace neatent. Gizmo îl adulmecase, dar s-a mulţumit să caşte puturos.

— Spuneai că…? o întrebă Marlon de departe, dintr-o cameră mică de motel.

— Tolăneală… Libidineala de prânz, uitucule… Hai şi mâncă!

Sigur, ar fi fost fericită acum, chiar în clipa asta, numai şi dacă ar fi ştiut cât e ora; cu preţul întregii sale uitări. Dar tocmai pentru că nici acest puţin nu-i era îngăduit, îşi dorea totul.

Iar Marlon n-avea ce să-şi amintească.

Noaptea, cămăşile ei lungi, doar noaptea, poate, uneori, cu veioza aprinsă; îşi dezvelea pulpele cu sfieli de mormonă din Idaho, reţineri purtate în trena copleşitoare a copilăriei, austera Jane, care-l mai admonesta şi pe el – „Nu umbla aşa prin casă, pune ceva pe tine!“.

Nu, nu era ea, cea care-şi trage acum halatul de pe umeri şi-l momeşte cu pieptul la vedere.

— Ia-mă, ce mai aştepţi? Ai o ţigară pe-aici?

Îi ridică din nou reverele, cum ai îmbrăca un manechin de plastic, să nu strice renumele magazinului de stofe.

De unde a mai scos-o şi pe asta cu fumatul? Jane nu fumase niciodată. Poate s-o fi prostit prin colegiu, dar nu era vreo fumătoare. Pesemne că-l văzuse pe el în primele zile, acum doi ani, când doctorii se fereau după muţenia expertă să tragă concluzii.

Ea era nervoasă, confuză, nu chiar ca motanul, care înfulecă şi cere iar, doar neliniştile comune: unde-s cheile?… la ce oră trebuia?… oare mi-am spălat dinţii? …maşina e încuiată?

Prin saloanele albe şi înfricoşătoare (i se părea lui, deşi erau de o serenitate sidefie), Marlon mototolea în buzunar un pachet de ţigări nedesfăcut. Îl cumpărase şi nu ştia de ce. Ea îl văzuse cu o ţigară neaprinsă atârnată caraghios în gură şi-l muştrului. „Ei, doar n-o să te-apuci de fumat acum, Merlin!“ Îi zisese aşa, în glumă, dar el tresărise îngrozit că i-a uitat numele, că boala, copil jucăuş şi încă inofensiv, cuibărit în mintea ei, s-a maturizat brusc şi-a zvârlit-o crud în prăpastia amneziei. „Marlon!“, o corectase el aproape ţipând şi întorcând privirile tuturor.

Pe-atunci ea încă mai glumea conştient, voluntar. Acum era totul noapte şi confuzie, şi-n tot întunericul fals erotic, Jane îşi desfăcu picioarele şi-l invită iar neprefăcut.

— Vino, vino şi mă… nu-ş ce şi nu-ş cum, Glorious Temistocles!

Ah, Temistocles era un personaj ridicol dintr-o carte cu benzi desenate semi-erotice de care se amuzau uneori după ce făceau dragoste. Eroului îi era frică de femei, dar şi le dorea cu ardoare. Îl surprinse numele acela, nu-i confundase niciodată, Marlon era chiar opusul. Încurcate-s căile memoriei!

Când avea câte un puseu carnal, nu era altceva de făcut decât să lase în voie capriciul auto-devorator. Câteva minute şi gata. Privea tăcut şi detaşat prin ea, ca la teatru, captivat doar de jocul păpuşăresc, admiţând că situaţiile nu te implică. Ea, orbită, de pe scenă vede o aglomerare de feţe slab luminate.

Dar Jane putea fi o actriţă desăvârşită. Acum îşi mângâie cu linguriţa de iaurt sfârcul pe sub halat şi-l obligă pe Marlon să rupă un şerveţel, să-i şteargă boticul alungit în mustăţi albicioase.

Obiectele, da, obiectele împunse în vortexul energiilor noastre, folosite împotriva corpului, ca un exerciţiu de recunoaştere – retrasarea hotarelor cu o pensulă în unghi, din păr de jder Kolinsky, cuprinderea începutului şi sfârşitului.

Asta ar fi fost foarte senzual cândva; îi e uşor s-o asocieze cu trupul pictat în uleiuri solare, lungit dinaintea bungaloului înecat în vegetaţie, pe plajele lungi şi albe din Goa. Ah, Palolem nisipos! Localnici binevoitori şi pescari trudnici, temple roşii, turnuri albe, nopţile trezirii divinităţilor leneşe şi Jane, Jane, detaşată de toate şi-atât de îndrăgostită, rotindu-se în picioarele goale în jurul lui, cuprinzându-l uneori ca un fel de ©®nt®durg®, îmblânzitoarea celor doi şerpi – unul, Marlon pribeagul, celălalt, Marlon domesticul.

Da, toate i-ar fi părut străine atunci, dacă n-ar fi radiat Jane din toată fiinţa sentimentul puternic de „acasă“. De ajuns o secundă s-o piardă din ochi, pe cărările spre sanctuar, ca să-i cuprindă absenţa. Era ca şi cum însăşi realitatea se juca de-a v-aţi ascunselea cu tine, frumuseţile se fereau, divinităţile dispăreau ludice şi panica îţi întuneca privirea.

— M-ai uitat, aşa-i? Prostule! apărea ea de nicăieri, dintr-un tufiş sau chiar dintr-o pală de aer, zâmbindu-i nevinovată.

Mai târziu, când boala era la început, uitarea devenise obsesia lor. Jane îi spusese premonitoriu: „Marlon, mă tot întreb dacă întâi o să ne despărţim şi pe urmă o să te uit sau dacă întâi o să te uit şi-abia apoi o să ne despărţim!“.

Dar cum să se despartă? Uite-o aici, fără aripi, scurmând în neputinţă, cu el lângă ea, şi-aşa va fi mereu.

Îi trecuse fierbinţeala. Îşi ţinea palmele pe faţă şi-şi ridicase picioarele pe scaun, cu genunchii la gură. Un echilibru precar, o prăbuşire în gol. Sau s-a prăbuşit şi-o chema fundul neatins al hăului.

— Sunt obosită, Marleen! Obosită rău… Adu-mi un iaurt. N-am mâncat nimic azi. Sunt ruptă de foame.

Aduse alt iaurt şi-o hrăni iarăşi conştiincios. Cintezoiul se chiorî prin fereastra deschisă, aşteptând o pomană. Marlon ridică ochii spre el înţelegător, ca între vagabonzi. Dezmeticit, Gizmo devenise fioros.

Telefonul porni bâzâind spre marginea mesei, iar Marlon îl prinse înainte să decoleze pe podele.

— Miriam! Bună dimineaţa!

Şi-n timp ce vorbea, fărâmă cu o singură mână felia veche de pâine, îşi umplu palma, apoi presără firimiturile pe fereastră.

— Zece minute? În regulă, nu plecăm nicăieri. Jane e bine, da, tocmai a mâncat ceva…

Pasărea ciugulea bucuroasă, dar Gizmo se apropia ca un trişor cu baionetă. Marlon îl alungă cu un şut voit imprecis.

— OK. Abia aşteptăm să te vedem!

Parcă ziua se înviorase. Lăsă telefonul şi o privi cu dragoste pe Jane.

Îşi lăsase picioarele jos şi ochii pironeau un gol închipuit din podea. Acolo se strângea încet o baltă gălbuie, cât se poate de reală. Tabla scaunului mustea, pulpele dezvelite străluceau uleios. Pe fiecare, un firicel se ruşina după curbura gleznelor. Şi ochii lăcrimau.

— Nu-ş’ ce şi nu-ş’ cum… îngăimă îngrijorată.

— Dumnezeule!

Marlon o smulse îngrozit din scaun şi-o purtă pe braţe spre baie, repetându-i necontenit: „Nu-i nimic! Nu-i nimic!“. O lăsă cu picioarele în cadă sprijinind-o de umeri. Halatul scos cu efort descoperi scheletul unei magazii părăsite, pe care nimeni nu voia s-o privească.

— Unde-i?! strigă ea disperată.

— Cine?

— Aia…

— Cine, Jane?

— Fata…

— Rachel.

— Rachel, da…

Ea nu ştiuse niciodată cum iubeşte, dar uneori se uita în apa din cadă să-şi dea seama – un alb deformat de lentilă, o întindere lipsită de pastelări inutile sub un lichid aşezat şi limpede. În definitiv, dincolo de aparenţa asta, o pădure cu trosnete lugubre înlocuite de şoapte, cu copaci ca nişte funii galbene, cu muşchi dantelărit cochet în vernil, iar veveriţele, veveriţele erau tresăririle sale.

Tresare, da, când Marlon pune duşul pe ea, iar Jane se uită lung la săpunul gras ciclamen, traversat de doi peri maronii lungi. Cu ăsta ar trebui să… Îi alunecă printre degete, iar bărbatul, îndemânatic, îl prinde ca pe un somon. „Nu-i nimic! Nu-i nimic!“

Începu frecuşul, carnea ei tremura sub şuvoiul călâi. Îi pipăia coastele, tibiile, clavicula, femurul, cum ar fi întreţinut, delicat, un vestigiu al Muzeului de Istorie Naturală.

Asta era treaba lui Rachel, dar ea venea după ora 2. Se întâmpla tot mai des şi, dacă Miriam se nimerea acolo, avea grijă să-i ţină o predică lui Marlon: „Vezi despre ce vorbesc? N-am zis să nu iasă, să nu ia aer, să nu vadă cerul, dar aşa ceva… Oamenii au dreptul să rămână oameni, înţelegi?“. „Scutece pentru adulţi…“, îndrăznea asistenta. „Rachel, ştii ceva, nici nu vreau s-aud! Cu scutece sau fără, e un ditamai adultul care se pişă pe el. Har Domnului, nimeni n-ar trebui să ştie…“

Richard şi nevastă-sa, Beau-Jean, se oferiseră să-i viziteze. De fapt, poate că Richard nu, doar Beau-Jean. Şi Marlon ezitase, înainte chiar să-i spună cumnată-sii. „Nici să nu te gândeşti. Au să-şi râdă de ea…“

Acum soneria de la intrare prinse a cânta Lullaby şi el tresări, căci îi schimbase de curând vechiul ţipăt nevrotic.

Miriam îşi făcu intrarea în stilul ei furtunos; trecea drept o femeie frumoasă, aproape de 40 de ani, sora mai mică şi mai alintată a lui Jane. Şi mai avută, un amănunt de neuitat pentru toată lumea.

Înaltă, dar nu ţeapănă, tunsă băieţeşte, mai mult decât un moft, alură de alergătoare ambiţioasă, nas de iaht nestăpânit şi privire tăioasă, care ştie încotro se duce şi ce vrea.

Întotdeauna am plăcut-o, se gândea în dezordine Marlon, ameţit de gambele dezgolite, în timp ce ea se îndrepta spre living, bătând autoritar cu tocurile acuţite în gresia bucătăriei.

— Ah, bineînţeles, a făcut pe ea. Doamne-Doamne! se văicări musafira cu ochii spre băltoaca pe care Marlon n-apucase s-o evapore.

Greu să se împace cu gândul că soră-sa mai mare face pe ea.

— Şi tu ai vrea să-i chemi în vizită pe Richard şi Beau-J., îl admonestă în treacăt. Unde e? A mâncat? Ah, da, ai zis c-a mâncat… A dormit bine? Tu ai văzut cum arată în ultima vreme?

O văzuse, normal.

O vedea şi-acum în baie, unde se întorsese s-o usuce, slăbănoagă şi vai de ea, pui de struţ zgribulit, înfăşat într-un prosop mare.

O conduse încetişor în dormitor şi-o întinse în patul lor.

— Nu-i nimic! îi şopti el şi-o sărută scurt pe obraz.

Intră şi Miriam hotărâtă peste ei. Se repezi drept spre pat şi se lăsă în genunchi. O îmbrăţişă ca pe o muribundă.

— Jane! Jane! Draga mea! Arăţi nemaipomenit! Eşti bine!

— Sunt bine?

— Sigur că eşti! Cine zice altceva e un nemernic invidios. Nu te-am mai văzut de mult aşa înfloritoare! Asta pentru că Marlon te iubeşte şi e lângă tine. Şi pentru că eu te iubesc şi toată lumea te iubeşte şi Rachel şi Gizmo… Toţi te iubim! O, draga mea Jane…

Marlon se strecură stingher afară din decorul nupţial înghesuit cu oameni iubitori.

Pe pervazul de la bucătărie, nici urmă de cintezoi. Motanul însă era acolo, în fereastră, vigilent. Somnul plecase şi-l lăsase sub puterea încordărilor vânătoreşti.

Fetele gângureau în dormitor. Le auzea clar, pe urmă mai stins şi iar mai stins.

Bărbatul apucă mopul şi-ncepu să absoarbă delicat mica băltoacă, ca dintr-o farfurie mare cu păcate lichefiate.

Capitolul 2

Miercuri, 3 martie

Numele meu e Marlon Mont Anonimul, am 50 de ani şi am fost un bun corector de scenarii de film până când soţia mea, Jane, a fost depistată cu Alzheimer, la doar 45 de ani (da, era printre cei 5%). Atunci începuseră primele semne, dar ne-a fost greu să ne dăm seama, nouă, celor din jur, pentru că Jane era jucăuşă şi mai înainte. Pe Richard, bun prieten de familie, îl tachina uneori de faţă cu mine şi cu Beau-Jean: „Băiete, cum îţi zice?… Nici nu mai ştiu, dar parcă ţi-ai petrecut noaptea trecută cu mine…“. Chiar şi cu doctorul Waltz era pusă pe şotii la primul consult. „Aşadar, pacienta acuză oboseală…“ Iar Jane, ofuscată: „N-acuz pe nimeni de nimic. Sunt obosită! O-BO-SI-TĂ!“. Nu mai zic de mine. O sunam s-o anunţ că întârzii în oraş şi ea, înainte s-apuc să deschid gura: „Salut, Geronimo! Vino repede, că prostu’ de bărbată-miu nu-i acasă!“.

Aşa că, până nu s-a văitat ea că nu mai ţine minte, că, într-un fel stânjenitor, ia lucrurile şi persoanele drept ce nu sunt, nu ne-am putut da seama de începutul suferinţelor ei. Socoteam doar că-s spiritul ei ludic şi trăsnita ei expresivitate.

Ţin acest jurnal tocmai pentru că ştiu cel puţin trei scenarii mari de film inspirate de memoriile unor anonimi. Scenariştii n-au pic de imaginaţie, m-am învârtit printre ei, îi cunosc; dacă găseşti urme de tâlhărie la domiciliu şi niciun obiect de valoare sustras, nu e guvernul, e un scârţa-scârţa ratat care a plătit bani grei spărgătorului să pună mâna pe consemnările tale secrete.

La un an după ce creierul lui Jane a intrat în procesul degenerării mi-am făcut o amantă, Audrey. Nu ştiu cum să explic, dar era ca şi cum toţi neuronii suferinzi ai soţiei mele s-au regrupat într-un refugiu carnal pentru mine.

Să ne înţelegem: eu pe Jane o iubesc şi am acceptat că voi rămâne cu ea până când moartea ne va despărţi, cum ne zice popa, fără să creadă o iotă. Dar eu cred.

Din fericire sau din nefericire, n-avem copii, deşi ar fi trebuit s-avem. Dar şi dacă aveam, tot aş fi rămas.

Audrey e ultimul meu contact cu adâncimea sufletului şi asta se întâmplă o dată pe săptămână, timp de 3-4 ore, în Motelul Sweet Mellon B&B de la marginea oraşului. Miercurea.

Azi merg acolo, să mă scufund ca un scafandru în ierburile şi vietăţile palpitânde ale iazului.

Miercuri, 15 mai

E primăvară şi motelul meu, ascunzându-mi tainic rătăcirile, are ferestrele deschise, ca un Argus Panoptes invitând la iubire, cu toate pleoapele ridicate. Doar geamul nostru e închis şi Audrey fumează goală în pat, iar eu vântur prosopul alb în jurul stingătorului din tavan. Fac asta cu entuziasmul bărbatului de vârstă mijlocie, de parcă aş vrea să ne salvez pe amândoi de la amorul incendiar al după-amiezii.

Are doar 25 de ani, adică jumătate din vârsta mea, şi zice că nu m-ar da nici pe unul de 75. Gerontofilie, cred că aşa i se spune.

Audrey ştie totul despre viaţa mea. Despre Jane, despre mine, cel care şi-a lăsat slujba ca s-o îngrijească alături de asistenta Rachel, despre scorpia de Miriam care ne întreţine pe toţi, şezând turceşte pe un morman de bani.

Nu mi-a reproşat niciodată că o iubesc pe Jane. E mai atentă când îi povestesc de tânăra Rachel. Talentul meu de a relata atât de vizual o împinge să bănuie (pe nedrept) că ochii îmi poposesc frivol pe formele tinerei asistente.

Dar o iubesc şi pe Audrey, asta-i drept. O iubesc „nu-ş ce şi nu-ş cum“, vorba lui Jane, cea de pe vremuri, pusă pe calambururi. O iubesc poate pentru că-mi aminteşte de Jane la 25 de ani, deşi e de departe mai dezinhibată, totuşi la fel de spirituală.

O iubire veche şi atrofiată sau o galaxie nouă în plină expansiune?

Dacă trupul lui Audrey ar fi expus azi în Muzeele Capitoline, Esquiline Venus ar zăcea probabil uitată prin vreo magazie cu vechituri a Vaticanului. Şi, fără îndoială, Audrey, pe postament, ar avea două mâini în plus, nu în minus – ale mele, nedezlipite pe vecie.

Pe deasupra (şi deasupra), geme dumnezeieşte. Zeus ar plesni de invidie. Să nu-l mânii, totuşi.

Vineri, 1 iunie

Audrey e studentă eminentă la Arte. Pictează. E înzestrată. Mi-a arătat câte ceva din schiţele şi lucrările ei, iar eu i-am cerut într-o zi să mă văd prin ochii ei. A executat cuminte şi mi-am dat seama că nu-mi arăt încă vârsta.

Afară e o primăvară expirată. Mă uit la crochiu. Cum ştie ea să surprindă masculinitatea pârguită de conul luminos al iubirii! „Acum eşti numai bun, aşa copt. Dacă-ţi laşi burtă sau barbă, o să-ţi scriu câteva rânduri de despărţire. Vezi tu!…“, mă ameninţa. Să fiu sincer, nu-mi prea păsa de astea, burtă, barbă, ciorchine, ovăz… Dar dacă Audrey mă părăseşte, trebuie să învăţ iar să respir.

Miercuri, 4 iulie

Foc de artificii, şampanie în valuri şi un muribund, Marlon Mont.

Între mine şi ploaie, o fereastră. Mă simt compătimit.

Jane stă cuminte în fotoliu şi se zgâieşte la un film nou. Pe la jumătate, e total confuză. Mă pune să-i explic, să-i amintesc, dar n-am fost deloc atent. Mi-au trecut prin mână atâtea scenarii încât mi-e uşor să pornesc de la o secvenţă oarecare şi să improvizez, aşa că i-am spus o poveste plauzibilă. Norocul ei să aibă pe cineva care poate ameliora considerabil porcăriile difuzate azi pe post de filme.

Important e că o iubesc, o divinizez, ştiu că într-o zi o să facă pipi pe ea, o s-o şterg la bot şi o să-i dau în gură ca la bebeluşi, dar nimic din toate astea nu mă înspăimântă.

Cu Audrey nu m-am mai văzut de vreo două săptămâni. Camera în care zac e un chenar negru umplut de cuvinte nobile: Inima lui Marlon Mont, înfiptă în acele unei iubiri neîmplinite.

Mă gândesc intens la studenta mea, s-o fac s-apară.

Aş putea să-i trimit urechea stângă prin FedEx sau măcar un fir încărunţit de la încheietura picioarelor, o solie însemnată.

Vineri, 20 iulie

Miriam, cu cecul ei umilitor de 10.000 de dolari. Să zic bogdaproste, ce să zic?… Mi-am lăsat slujba şi tot pentru soţia bolnavă, dar soră-sa, veşnic nemulţumită. „Cum ai tu grijă de ea? Rachel nu le poate face pe toate. Trebuie să mergi la cumpărături, să duci rufele la spălat…“ În vodevilul ăsta joc. Uneori se mai sparge şi câte o muzică stranie, salsa, câţiva paşi repezi, dar greşiţi…

De ce să nu merg la cumpărături? Aşa ies din submarinul meu etanş cu miros de stătut. Un bun pretext să mă lălăi, să dau un ocol pe la B&B-ul nostru semi-salubru.

Audrey.

A trecut o lună şi n-am mai văzut-o. În cămăruţa 302, în spatele draperiilor trase, o aşchie din sufletul meu – hominid deznădăjduit cu coatele pe genunchi.

Sâmbătă, 28 iulie

Dau nas în nas cu Richard pe Ulm Street. E singur şi mă invită la o cafenea. Jane cum e? Dar tu? Trebuie să-ţi fie greu… Bâiguie cât de rău le pare şi lui, şi lui Beau-J., dar ochii mei desenează măscări pe spuma de cappuccino. I-am zis, fără nicio tragere de inimă, că pot veni s-o vadă într-o zi. Faţa i s-a creponat, s-a fâstâcit, a dat un pic înapoi şi înapoi nu era nimic. Poate Beau-J., el e foarte prins cu nu-ştiu-ce navetă spaţială din oţel, sticlă, beton… Arhitect de gogoşi! Dar ei o iubesc şi se gândesc la ea şi se roagă pentru ea, tra-la-la-la…

Chiar nu ţineam să vină. Scenele astea ipocrite din „scripturi“ m-au muşcat de nas ani de-a rândul, încât îmi vine să pocnesc din degete către chelner: „Băiete, opreşte proiecţia… Mor de greaţă!“.

După cumpărături, hălăduiesc prin oraş, în lipsă de Audrey. Mă uit după femei tinere, recunosc, şi nu ştiu dac-o caut pe Jane cea de dinainte sau pe Audrey cea furioasă. Îmi pare că manechinele din vitrine râd de mine. Unele. Altele doar mă admonestează.

Sunt greşit. Trăiesc pe jumătate.

Marţi, 4 septembrie

Frunzele cad, dar se opresc în aer înainte să atingă pământul. Sau le ţine vântul aşa, pătând ruginiu aerul.

O stăncuţă gălăgioasă acompaniază privirea mea singuratică în slalom printre cântecele chinuite ale toamnei.

Durerea mi-e atât de frumoasă uneori, că aş face un tablou cu ea. Ceva mov, puţin bordo şi-n tot cazul o pată albă la mijloc. Pătratul acela roşu mi-e propria insolenţă – c-aş putea să mă las căznit până mă voi fi esenţializat într-un miez tare de prună.

Telefonul bipăie o dată. Mesajul ultra-laconic îmi reaprinde speranţa, o şansă la viaţă. „Mâine???…“ Dumnezeu e bun!

Miercuri, 5 septembrie

Nu mai e Audrey cea dinainte. Tace minute în şir. Doar ne-am dezbrăcat şi-am stat vinovaţi, unul lângă celălalt.

Ceva drept şi doritor la pândă. O mângâiere leneşă, delicată, dar fără chef, apoi abandonul.

Mi-a întors fundul de un alb impertinent şi rotund, apoi s-a rătăcit printre stropii de ploaie dindărătul geamului. Aş fi putut plânge pe ascuns, nu m-ar fi văzut.

Acasă, Rachel are un aer conspirativ. Jane stă în pat şi se tot văicăreşte că-i prea multă lumină. Mă vede şi-aruncă după mine cu o carte groasă de pe noptieră. Mă nimereşte în şold şi cred că sângerez. O baltă în tot sufletul. Asistenta are voce de crainică răguşită. „Nu şi-a mai dat seama. Azi a făcut pe ea.“ Prima oară când face pe ea.

Sâmbătă, 23 noiembrie

Un vis recurent m-a luat în stăpânire. Sunt al lui, da. Noaptea, mă supune torturii, ziua, mă interoghează insistent, mă pune să-mi amintesc. Visul e mai simplu decât orice scenariu de film imaginabil. Audrey înfulecă de parc-ar fi ultima zi pe pământ. Eu alerg cu feluri de mâncare şi i le pun în faţă. Un ţânc în redingotă mă asistă, îmi pasează coastele de purcel, crema de ciuperci, sufleul de legume, sosul de pere cu ghimbir, tortul de îngheţată şi multe altele. La sfârşit, Audrey vomită tot; voma ei ca o lavă ne ia pe sus. Puştiul se îneacă. Koneţ filma.

Miercuri, 26 martie

Audrey şi-a mai revenit. Ne vedem mai rar ca înainte, nu mai e aşa ludică, facem dragoste şi pe urmă boceşte. Mi se rupe sufletul.

Azi, stând în fereastră ca o mumie goală, zărise un ou de rândunică spart, căzut din cuib chiar în balcon. Am văzut-o întâi cum se sprijină cu mâinile de pervaz. Picioarele i se curbează parcă înmuiate.

M-am ridicat din pat să o sprijin şi-o simţeam de gumă, în pragul leşinului. I-am ars o palmă straşnică, dar ea şi-a revenit brusc şi m-a lovit cu capul în piept. M-am prăbuşit în pat. „Şi doar ţi-am zis! La dracu’, dacă nu ţi-aş fi zis! Ticălos! Ticălos ca toţi bărbaţii!“

Îmi amintesc secvenţa dintr-un scenariu de film venit la corectat. Absolut stupidă! Homer şi Gretchel. Gretchel îi zice: „O să fac raclajul. Îl omor pe ăla micu’, apoi pe tine“. Homer tace, normal.

Joi, 27 martie

Un tonomat miniatural e aprins de o fantomă la miezul nopţii şi cântă. E telefonul lui Jane. Destul de aproape de mine cât să întrezăresc un memo: „Scrisoare pentru Marlon“. Tresar fără să ştiu de ce.

Cum? Mi-a scris o scrisoare? Ea doarme dusă. Un poştaş aleargă poate chiar acum pe alei cu sufletul la gură. Marlon Mont! Marlon Mont!

La capul patului, clipocitul silenţios al telefonului luminează mortuar buchetul superb. I l-am adus azi. Îl apucase cu amândouă mâinile, între indiferenţă şi preocupare, şi muşcase o petală dintr-unul. Avea buza de jos galbenă. Nu mai ştia cum se numesc, dar am ajutat-o, ca întotdeauna. „Trandafiri, da…“, bâigui gânditoare şi mă puse să-i aşez acolo-n glastră, să fie lângă ea când adoarme.

Vineri, 28 martie

Nu m-am gândit decât la memo toată noaptea şi zorii m-au prins măcinând. Ce scrisoare adică? am întrebat-o.

„Nu-mi amintesc de nicio scrisoare pentru tine…“ Fireşte, nu-şi amintea. Pe urmă se lumină. „Da, era o scrisoare. Vreau să ţi-o dau. Am scris-o miercuri cât ai fost la cumpărături. Ţi-am scris cât de mult te iubesc şi ce mult înseamnă să te am lângă mine. Uneori nu pot să-ţi spun totul. Alteori, când dormi adânc, mai vorbesc cu tine. Am atâtea lucruri frumoase să-ţi zic, Marlon. Şi ceva, aici, în piept, mă tot împiedică. Trebuie s-o caut. Am pus-o undeva bine.“

Se-apucase de scotocit peste tot, prin paginile cărţilor, prin dulapuri, ne-am uitat şi-n pubelă să n-o fi aruncat din greşeală, ea sau Rachel. Nici urmă. Poate n-a fost nicio scrisoare. „Este! Sigur!“ Rachel mi-a confirmat. O văzuse scriind miercuri.

Cuvinte se-ascund prin casă. Presentimentele mele le-amuşină ca nişte ogari zvelţi.

Sâmbătă, 29 martie

Ieşim în parc.

Rainny Garden, că-i mai departe de casă, evităm vecini sau cunoscuţi. „Nu-i lua demnitatea, Marlon! Lasă-i demnitatea!“, spune soră-sa dramatic, de parcă aş scoate un babuin orfan prin manej sau aş şterpeli demnităţi cu o cange de pe sârma drepturilor naturale. „E om, Miriam, un om suferind. Are dreptul să iasă şi să se plimbe. Ceilalţi înţeleg suferinţa.“ Dar, bine, respect moftul ăsta.

Parcul e plin de copii şi Jane se opreşte la fiecare în parte ca şi cum ar vedea prima oară pe planetă nişte fiinţe mai mici decât ea. Altfel, sigur, în unele privinţe, îi seamănă. „Cum te cheamă?“, îl întreabă pe unul cu voce destul de ridicată, de parcă ar fi surdă. „Jeremiah!“ „O, ce nume mai e şi ăsta?!“, se minunează, iar părinţii o privesc strâmb.

Ne aşezăm pe-o bancă. Ea acum pare mai bătrână decât mine. Mi s-a părut c-o văd pe Audrey. Suplă, sportivă, cu căşti în urechi. Trece chiar prin faţa noastră, stârneşte o boare uşoară. Inima îmi scutură bluza purpurie. Jane se uită la mine, neînţelegând de ce se uită sau de ce suntem acolo.

O iau binişor de mână şi continuăm să ne plimbăm. Vreau să evit încă o „ciocnire a planetelor“, însă, cum ne învârtim pe alei şi admirăm scoarţele tinere de arţar sau coroanele lor afro, Audrey trece din nou la o palmă de noi. Nu mă vede. Îi pot auzi muzica din căşti. Norah Jones, Don’t know why, cam tristă pentru jogging! Pantaloni de neopren mulaţi, o bandană roşie în jurul frunţii, sânii rotunzi, bine conturaţi prin jachetă. Jane poartă o cămaşă albă, simplă, o fustă lungă şi largă care să-i ascundă scutecul. Îi strâng mâna mai tare şi-o sărut adolescentin pe obraz.

Miercuri, 2 aprilie

„Te-am văzut în Rainny Garden!“ Aşa a şi început, nici „Bună, ce faci?“, nici nimic. Şi-a aruncat bluza vernil subţirică şi-a rămas doar într-un maiou alb desenat pe bust. Părea binedispusă. „Serios?“, o făcui pe prostul. „Da, erai cu Jane. A fost… Este o femeie frumoasă. Îmi pare rău de ea, Marlee. Poate n-am apucat să-ţi zic. Îmi pare rău de voi…“ Nu-mi place când mă compătimeşte, când mă castrează. Într-o zi îmi sugea în felul ei erotic degetele, şoptind jucăuş: „Cu astea o speli, o schimbi, aşa-i?“. Îngrozitor! Pe urmă, din senin: „Ai zis c-a pierdut un copil. Tot din cauza ta?“. N-am înţeles ce-a vrut să zică. A fost o sarcină toxică, i-am explicat.

Ştiu că Audrey, într-un fel, mă învinovăţeşte pe mine pentru ce s-a întâmplat acum un an, de asta nu ne-am mai văzut o vreme şi nici nu speram c-o să ne mai vedem.

M-a întrebat atunci dacă sunt dispus să divorţez. I-am zis – categoric, nu! „Atunci îl dau afară, să fie clar! Eu copil fără tată nu cresc!“ De la „îl dau afară“ m-a apucat ameţeala. Am deschis larg fereastra motelului. Am vomitat abundent, din fericire doar în închipuirea mea. În orice caz, vomitasem.

Joi, 3 aprilie

Am ieşit cu rufele murdare. Mă uit la ele şi parc-aş vrea să-mi schimb viaţa. Aş putea începe prin a le arunca pe geamul maşinii într-o intersecţie aglomerată. Proletarii le vor înhăţa fericiţi. Un poliţist gras mă va arunca după gratii şi va înghiţi cheia, din obişnuinţă. O să fiu eroul zdrenţelor, o să apar la ştiri, o să mor.

Cobor şi, în drum spre spălătorie, Richard şi Beau-J. La început evitanţi, ocolişuri curtenitoare. Sunt un paria pentru că nevastă-mea are Alzheimer. Nu, nu se ia. Cei mai buni prieteni ai noştri. Prea apropiaţi chiar.

Eu, cu chef de vorbă. Îi învit la o cafea cât las rufele la spălătorie. Beau-J. mă priveşte într-un anume fel. Era tot frumoasă. Richard mă priveşte altfel. E indiferent. N-ar vrea să fie aici. M-ar lăsa cu Beau-J. şi-ar lua-o la sănătoasa. Nevastă-sa e de vârsta lui Jane, dar, deh, gândul mă poartă într-o barcă ticsită cu pomelo dat în pârg. Cumva, mi-o amintesc bine. În pârg, da.

„Şi? Cum e Jane?“ Ea. El nici n-ar aduce asta în discuţie. „Ne descurcăm, mulţumesc.“ Chiar aşa de tare ne compătimesc? De ce evită s-o vadă? I-aş invita, dar mi-o pun în cap pe Miriam. Dacă ar propune ei, probabil aş accepta bucuros. Beau-J. pare pe cale să se autoinvite, însă privirea lui Richard îi e un căluş băgat pe gât.

Miercuri, 9 aprilie

E o tensiune infernală între noi. O simt prin toţi porii. Şi când ejaculez, în afară, prudent, sub privirile ei îngrozite, mă simt ca un „marine“ căruia i se descarcă din greşeală arma, la întâmplare. Din nebăgare de seamă, un singur glonţ rătăcit ar putea sfârteca o tărtăcuţă.

„Ascultă, n-o mai putem ţine aşa…“, îi zic lui Audrey în timp ce moare cu spatele la mine. Da, îmi evită îmbrăţişarea de după, se uită pe fereastră; ceva, acolo, o eliberează din ghearele bătrânului.

„Atunci, du-te dracului…“, mă repede, fără să mă considere demn de vreo privire.

Îi zic de povară, de nesomn, că mă bântuie, că am stări de greaţă, că-mi vine să mă bag cu capul în WC. Râde amar. „Ei na! Întreabă-mă pe mine, cavalere!“

Pe urmă sare în picioare şi scotoceşte prin geanta ei mare. Sulul unei schiţe mi se desfăcu în faţă, chiar sub sânii ei ademenitori. Era un bebeluş desenat. Maternitate. „Aşa mi s-a arătat în vis! Ce zici?“

Un nod de funie aspră îmi urcă prin esofag şi se hurducă precum liftul rătăcit între etaje. Plângeam, dar uscat. „Uite-ţi copilul, Mister Marloneey-Balooney!“, răsuci ea cuţitul şi Marlon Mont fu încă o dată răzuit.

Joi, 24 aprilie

Jane stă în faţa frigiderului deschis minute în şir. Eu citesc ziarul, dar nu intervin. Şi-a pus iar periuţa acolo, fără să ştie exact după ce se uită. Televizorul e deschis în living şi trăncăne în gol. „Furtuni pe Coasta de Est, front atmosferic jos…“

Jane, într-un târziu, ca şi cum ar fi găsit secretul între iaurturi, unt, şvaiţer şi prosciutto: „Ai pe alta!“. Voce egală de mesager istovit. Nu spun nimic. Ce-ar fi de zis? Ziarul îmi acoperă faţa, n-o văd, nici ea pe mine. Ştirile de ieri.

Pe la începuturile bolii râdea de mine: „Eu, şi dacă aş avea un amant, aş uita că îl am, dar tu, Marlon, şi dacă n-ai avea nicio amantă ţi-ai inventa una…“.

Îşi ia un iaurt cu fructe şi se aşază la masă lângă mine. Mănâncă liniştit, cu pauze mari după fiecare înghiţitură, încă mai nimereşte gura… Trec multe minute, las ziarul şi-o privesc cum n-am privit-o poate niciodată. „Te iubesc!“, îi zic, şi ea se luminează la faţă. Apoi o umbră cade din tavan şi Jane continuă să mănânce încet.

Vineri, 25 aprilie

Dacă n-am apucat să menţionez în jurnalul meu că Audrey e şi ea căsătorită, e pentru că asta nu face nici cât o ceapă degerată pentru mine. Da, un tip cu bani mulţi, jucător la bursă sau ceva de genul, absent la apel, mai tot timpul fluturându-se ba pe Coasta de Est, ba pe Coasta de Vest. S-a căsătorit devreme, dar „ştii cum e, după ziua nunţii se face mâine“, cum zice ea. Nu l-a mai iubit.

Dacă voiam să păstreze copilul, ar fi divorţat în doi timpi şi trei mişcări. Altfel, îi e comod, nu-i pasă nici ei. Nu ştie cine-i „musafirul“ care vine acasă la miezul nopţii din L.A., se lungeşte cuminte lângă ea şi zboară a doua zi dimineaţă spre San Francisco. Îi vede uneori chiloţii pestriţi în baie, şi-atunci realizează că e un bărbat, nu o femeie.

Aş fi fost gelos altfel? Dacă s-ar mai fi culcat cu el sau dacă l-ar fi îndrăgit? O, da, gelozia m-ar descompune.