Henry Miller, Sexus

Copyright © 1949 by Henry Miller. The Estate of Henry Miller

All rights reserved

© 2010, 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba românã

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7282-0

ISBN PDF: 978-973-46-7283-7

ISBN print: 978-973-46-7234-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: ilustraţie de Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

HENRY VALENTINE MILLER (1891-1980) s-a născut în Yorkville, New York, într-o familie de origine germană. Şi-a petrecut anii de şcoală în Brooklyn, între 1909 şi 1924 a încercat să lucreze în atelierul de croitorie al tatălui său, a trecut prin greutăţi, slujbe prost plătite, în medii dominate de sărăcie şi mediocritate. Cum afirmă el însuşi, încă de la o vârstă fragedă s-a revoltat împotriva devoţiunii pe care o manifestau părinţii lui faţă de muncă şi o viaţă „respectabilă“. Hotărât să se apuce de scris, la treizeci de ani pleacă la Paris, unde îşi petrece următorul deceniu. Se împrieteneşte cu scriitorul francez Lawrence Durrell şi o cunoaşte pe Anaïs Nin, cu care se va şi căsători mai târziu. În 1934 scrie Tropicul Cancerului, un roman cu tentă autobiografică în care povesteşte despre primii săi ani la Paris, încercaţi şi aventuroşi; devine faimos pentru descrierile sale realiste şi câştigă stima unor autori precum T.S. Eliot şi Ezra Pound. Deşi mulţi cititori ai romanului sunt revoltaţi de prezenţa pasajelor erotice explozive, cartea ajunge celebră. Tot în anii ’30 publică Primăvara neagră şi Tropicul Capricornului. În 1940, Miller se întoarce în America şi se stabileşte în Big Sur, California pentru următorii douăzeci de ani. Scrie alte câteva volume, critice la adresa Americii şi de un deosebit umor; din această perioadă datează şi capodopera sa, trilogia „Răstignirea trandafirie“, alcătuită din Sexus (1949), Nexus (1953) şi Plexus (1960). În anii ’60, încep să-i apară în sfârşit şi în America primele romane, iar Miller ajunge peste noapte un idol printre scriitorii americani, pentru stilul aparte şi ideile sale ce subminau preceptele morale foarte stricte ale vremii, precum şi formulele scriiturii moderniste.

Romanul Sexus, publicat la Paris în 1949, este un amestec de ficţiune şi episoade autobiografice, în care autorul descrie primele sale eforturi literare, numeroasele aventuri amoroase, destrămarea căsniciei, traiul într-un New York sclipitor şi totodată marcat de sărăcie. Este o carte care a stârnit controverse aprinse, însă indiferent dacă se lansează în descrieri licenţioase, discuţii despre artă, filozofie sau psihanaliză, poveşti picareşti sau destăinuiri, Henry Miller abordează totul cu aceeaşi francheţe cuceritoare, hedonism asumat şi o intensitate ce-şi are sursa într-o sete de viaţă molipsitoare.

1

Cred că era o seară de joi când am întâlnit-o prima dată – la un salon de dans. În dimineaţa următoare m-am prezentat la slujbă, după numai o oră sau două de somn, arătând ca un somnambul.

Ziua a trecut ca un vis. După masa de seară am adormit pe canapea şi m-am trezit a doua zi la şase, complet îmbrăcat. Dar mă simţeam proaspăt, cu inima pură şi obsedat de o singură idee – să o am cu orice preţ. Când am traversat parcul, mă frământam ce fel de flori să-i trimit împreună cu cartea pe care i-o făgăduisem (Winesburg, Ohio). Mă apropiam de treizeci de ani, vârsta lui Hristos răstignit. O întreagă viaţă nouă se deschidea în faţa mea, dacă aveam curajul să risc totul. De fapt, nu aveam mare lucru de riscat: mă găseam la treapta cea mai de jos a scării, un ratat în toate sensurile cuvântului.

Sâmbătă dimineaţa – pentru mine sâmbăta a fost întotdeauna ziua cea mai bună din săptămână. Eu mă deştept la viaţă exact când alţii pică de oboseală; săptămâna mea începe cu ziua de repaus a evreilor. Aceasta avea să fie marea săptămână a vieţii mele şi avea să ţină şapte ani lungi, lucru de care, desigur, habar n-aveam pe atunci. Ştiam doar că ziua va fi norocoasă şi plină de întâmplări. A face pasul fatal, a zvârli totul pe apa sâmbetei era în sine o formă de emancipare: gândul la consecinţe nici nu-mi încolţea prin minte. A capitula absolut, necondiţionat, în faţa femeii pe care o iubeşti, înseamnă să te rupi de tot ce te leagă de viaţă, cu excepţia dorinţei de a nu o pierde pe ea, aceasta fiind legătura cea mai puternică dintre toate.

Mi-am petrecut dimineaţa împrumutând bani din dreapta şi din stânga, i-am trimis cartea şi florile, apoi m-am aşezat să-i scriu o misivă lungă, pe care urma să i-o expediez printr-un curier special. Îi spusesem că o să-i telefonez mai târziu, după-masă. La prânz am plecat de la slujbă şi m-am dus acasă. Nu aveam pic de astâmpăr, mă răscolea febra nerăbdării. Să aştept până la ora cinci era o tortură. M-am dus din nou în parc, încercând să-mi şterg totul din minte în timp ce străbăteam orbeşte pajiştile, îndreptându-mă spre lacul pe care copiii îşi lansau vaporaşele. Din depărtare răzbeau ecourile unei fanfare; îmi deşteptau amintiri din copilărie, visuri sugrumate, gânduri, regrete. O revoltă fierbinte, pătimaşă, îmi clocotea în vine. Evocam anumite figuri mari din trecut, mă gândeam la tot ce realizaseră până la vârsta mea. Orice ambiţii avusesem vreodată se volatilizaseră; nu exista nimic ce-aş fi dorit să fac, decât să mă predau cu totul în mâinile ei. Mai presus de toate voiam să-i aud vocea, să ştiu că e încă vie, că încă nu m-a uitat. Să pot introduce de acum înainte o monedă în aparat în fiecare zi din viaţa mea, să o pot auzi rostind „alo“, atât şi nimic mai mult era tot ce cutezam să sper. Dacă avea să-mi făgăduiască măcar atât şi să-şi ţină făgăduiala, nimic altceva n-ar mai avea importanţă pentru mine.

La ora cinci fix, am telefonat. O voce ciudat de mohorâtă, cu accent străin, m-a informat că nu e acasă.

Am încercat să aflu când se întoarce, dar mi s-a trântit telefonul. Gândul că îmi era inaccesibilă mă înnebunea. I-am telefonat soţiei mele anunţând-o că nu vin la cină. A primit vestea în felul ei obişnuit, dezgustată, de parcă n-ar fi aşteptat de la mine nimic altceva decât dezamăgiri şi amânări. „Înghite-o şi pe asta, şi să-ţi rămână-n gât, căţea ce eşti!“, i-am spus în gând, în timp ce lăsam telefonul în furcă. Măcar ştiu că pe tine nu te vreau, nu vreau nici o părticică din tine, vie sau moartă. Am văzut apropiindu-se un tramvai deschis; fără să mă gândesc măcar în ce direcţie merge, am sărit în el şi m-am îndreptat spre banca din fund. Am călătorit aşa, vreo două ore, cufundat într-o transă adâncă; când mi-am revenit, am recunoscut un local de îngheţate arăbeşti, lângă râu, şi am coborât, am mers până pe chei şi m-am aşezat pe o grindă de unde am contemplat furnicarul bâzâitor de pe podul Brooklyn. Mai aveam câteva ore de omorât până să îndrăznesc să mă duc la salonul de dans. Privind pierdut la malul celălalt, gândurile mi-o luau razna, în derivă, ca o corabie fără cârmă.

Când, în cele din urmă, am reuşit să mă adun şi să mă opintesc în picioare, eram ca un om aflat sub anestezie, care izbutise să o şteargă de pe masa de operaţie. Totul arăta familiar şi, cu toate acestea, lipsit de noimă; mi-au trebuit secole ca să pot coordona câteva impresii simple care, printr-un calcul reflex obişnuit, ar fi însemnat masă, scaun, casă, om. Clădirile golite de automatele care le populează sunt mai dezolante decât mormintele; când maşinăriile stagnează, se creează un vid mai adânc chiar decât moartea.

Eram o stafie care se mişca într-un vacuum. Să mă aşez, să mă opresc şi să-mi aprind o ţigară, să nu mă aşez, să nu fumez, să gândesc sau să nu gândesc, să respir sau să mă opresc din a respira, era unul şi acelaşi lucru. Pică mort pe stradă şi omul din spate o să calce peste tine; trage cu un revolver şi altcineva o să tragă în tine; răcneşte şi deşteaptă morţii care, ciudat, au şi ei bojoci puternici. Traficul se îndreaptă acum spre est şi vest; peste un minut o să pornească spre nord şi sud. Totul se desfăşoară orbeşte conform regulilor şi nimeni nu ajunge nicăieri. Împleticeşte-te şi poticneşte-te înăuntru şi în afară, în sus şi în jos; unii cad ca muştele, alţii roiesc ca ţânţarii; mănâncă în picioare, cu fantele telefoanelor publice, cu furcile şi monedele soioase, celofanul soios, apetitul soios; şterge-te la gură, râgâie, scobeşte-te în dinţi, turteşte-ţi pălăria, calcă în picioare, alunecă, poticneşte-te, zboară-ţi creierii! În viaţa viitoare am să fiu un vultur care se înfruptă dintr-un hoit gras. Am să mă caţăr în vârful clădirilor înalte şi o să mă las în picaj în clipa în care o să-mi miroasă a moarte. Acum fluier o melodie veselă – regiunile epigastrice sunt împăcate. Hello, Mara, pe unde eşti? Şi ea o să-mi dăruiască zâmbetul acela enigmatic şi o să mă încolăcească într-o caldă îmbrăţişare. Asta o să se petreacă într-un vid, sub lumina reflectoarelor orbitoare, cu numai trei centimetri de intimitate marcând un cerc mistic în jurul nostru.

Urc scările şi intru în arenă, marea sală de bal a adepţilor sexului cu dublă penetrare, inundată acum de o difuză strălucire de budoar. Fantomele valsează într-o dulce aură de gumă de mestecat, cu genunchii uşor îndoiţi, şoldurile încordate, gleznele înotându-le în pudră de safir. Printre bătăile de tobă aud, de jos din stradă, vaietele ambulanţelor, ţipetele maşinilor de pompieri, sirenele automobilelor de poliţie. Valsul e perforat de spaimă, mici găuri de gloanţe se strecoară printre dinţii pianului mecanic care se aude scufundat, dintr-o clădire îndepărtată, cuprinsă de flăcări şi fără ieşiri de incendiu. Mara nu e pe ring. Poate că zace în pat citind o carte, poate că face amor cu un campion sportiv, poate că aleargă ca nebuna printr-o mirişte, cu un picior încălţat şi cu celălalt desculţ, în timp ce un bărbat pe nume Ştiulete de Porumb o urmăreşte cu ardoare. Oriunde s-ar găsi, eu n-am habar; absenţa ei mă şterge de pe pământ.

O întreb pe una din fete dacă ştie când va sosi. Mara? Mara? N-a auzit niciodată de ea. Cum ar putea şti ceva despre cineva când ea a intrat în slujba asta abia de un ceas sau două şi asudă ca o iapă învelită în şase pături căptuşite cu lână? N-aş vrea să-i ofer un dans? O să întrebe pe una din fete despre Mara asta a mea. Dansăm câteva piruete de sudoare şi apă de trandafiri, conversaţia învârtindu-se în jurul bătăturilor, monturilor şi venelor varicoase, muzicanţii holbându-se cu ochi glasaţi prin ceaţa de budoar şi cu feţele lăţite într-un rânjet îngheţat. Fata de colo, Florrie, ar putea să-mi spună ceva despre prietena mea. Florrie are o gură lată şi ochi de lapislazuli; e răcoroasă ca o muşcată, pentru că tocmai vine de la un festin de futai, care a ţinut toată după-amiaza. Ştie Florrie dacă Mara o să vină curând? Nu crede… nu crede că va mai veni în seara asta. De ce? Crede că are o întâlnire cu cineva. Mai bine să-l întreb pe grec – el le ştie pe toate.

Grecul îmi spune că da, domnişoara Mara o să vină… da, doar să mai aşteptaţi puţin. Aştept şi aştept. Fetele scot aburi ca nişte cai asudaţi, plantaţi pe un câmp acoperit cu zăpadă. Miezul nopţii. Nici urmă de Mara. Mă îndrept anevoie, fără voie, spre uşă. Un băiat portorican se încheie la prohab.

În metrou îmi testez vederea citind reclamele din celălalt capăt al vagonului. Îmi investighez trupul ca să mă asigur că n-am nici una din bolile cărora le plăteşte tribut omul civilizat. Am o respiraţie fetidă? Am palpitaţii? Am platfus? Îmi sunt încheieturile umflate de reumatism? Ceva tulburări cu sinusul? Pioree? Dar constipaţie? Sau senzaţia aceea de oboseală după prânz? Nici migrenă, nici hiperaciditate, nici balonare a intestinelor, nici lumbago, nici vezică urinară inflamată, nici bătături sau monturi, nici vene varicoase. Din câte ştiu, sunt sănătos tun, şi totuşi… Ei bine, adevărul e că-mi lipseşte ceva, ceva vital…

Sunt bolnav de dragoste. Bolnav de moarte. Doar o adiere de mătreaţă şi sucomb ca un şobolan otrăvit. Corpul mi-e greu ca plumbul când îl trântesc în pat. Şi de îndată alunec în cele mai adânci adâncuri ale visului. Corpul ăsta, care a devenit un sarcofag cu mânere de metal, zace perfect nemişcat; visătorul se înalţă din el, ca un abur, şi circumnavighează prin lume. Visătorul caută în van o formă sau un contur care să se potrivească esenţei sale eterice. Ca un croitor celest, încearcă un trup după altul, dar nici unul nu e pe măsura lui. În cele din urmă e nevoit să se întoarcă în propriul său trup, să-şi reia tiparul de plumb, să devină ca plumbul, abrupt şi rigid, inert pe vecie; e nevoit să irosească plictisul.

Duminică dimineaţa. Mă trezesc proaspăt ca o margaretă. Lumea mi se aşterne în faţă, necucerită, neprihănită, virgină ca zonele arctice. Înghit puţin bismut şi clorură de calciu ca să-mi risipesc ultimele fumuri de plumb ale inerţiei. O să mă duc direct la ea acasă, o să sun la uşă şi o să intru. Iată-mă, ia-mă – sau înjunghie-mă de moarte. Înjunghie-mi inima, creierul, plămânii, rinichii, viscerele, ochii, urechile. Dacă mai rămâne un singur organ viu, eşti osândită – osândită să fii a mea pe vecie, în lumea asta şi în lumea de apoi şi în toate lumile ce vor mai veni. Sunt un desperado al dragostei, scalpez, măcelăresc. Sunt insaţiabil. Mănânc păr, ceară din urechi, cocoloşi de sânge închegat, tot şi toate pe care le numeşti ale tale. Arată-mi-l pe tatăl tău cu zmeiele lui, cu cursele lui de cai, cu intrările lui gratis la operă, o să le mănânc pe toate, o să le înghit de vii. Unde-i scaunul pe care şezi, unde-i pieptenele tău preferat, periuţa ta de dinţi, pila de unghii? Scoate-le afară ca să le pot devora dintr-o înghiţitură. Spui că ai o soră mai frumoasă decât tine! Arată-mi-o – vreau să-i ling carnea de pe oase.

Să călătoreşti spre ocean, spre ţinutul mlăştinos unde s-a încropit o căsuţă în care s-a clocit un mic ou, care, după ce a dobândit forma potrivită, a fost botezat Mara. O singură picătură scăpată din penisul unui bărbat să poată produce rezultate atât de cutremurătoare! Cred în Dumnezeu Tatăl, în Iisus Hristos, unicul său fiu procreat, în binecuvântata Fecioară Maria, în Sfântul Duh, în Adam Cadmium, în nichelul cromat, în oxizi şi în mercurul crom, în păsările de baltă şi în creson, în crizele de epilepsie, în ciuma bubonică, în conjuncţiile planetare, în scurmăturile de pui şi în aruncarea de beţe, în revoluţie, în crahuri bancare, în războaie, în cutremure, în uragane, în Kali Yuga şi în dansul hulahula. Cred. Cred. Cred pentru că a nu crede înseamnă a deveni plumb, înseamnă să zaci rupt şi rigid, inert pe vecie, să iroseşti…

Privesc la peisajul contemporan. Unde sunt jivinele câmpului, recoltele, baliga de vite, trandafirii care înfloresc în miezul putrefacţiei? Văd şine de cale ferată, staţii de benzină, blocuri de ciment, traverse de oţel, coşuri înalte, cimitire de automobile, fabrici, depozite, uzine care exploatează munca, locuri virane. Nu se zăreşte nici măcar o capră. Văd totul clar şi distinct: respiră dezolarea, moartea, moartea veşnică. De treizeci de ani port crucea de oţel a infamei servituţi, a sluji fără a crede, a munci fără a fi retribuit, a te odihni fără a cunoaşte pacea. De ce cred că toate or să se schimbe brusc, numai pentru că o am pe ea, numai pentru că iubesc şi sunt iubit?

Nimic nu o să se schimbe în afară de mine însumi.

Când mă apropii de casa ei, văd o femeie care atârnă rufe la uscat în curtea din spate. Îi zăresc profilul; este, fără îndoială, faţa femeii cu voce ciudată şi accent străin care mi-a răspuns la telefon. Nu vreau să întâlnesc această femeie, nu vreau să ştiu cine este, nu vreau să cred ceea ce bănuiesc. Fac înconjurul casei şi, când ajung din nou la uşă, constat că femeia s-a evaporat. Dar mi s-a evaporat şi mie curajul.

Apăs, cu şovăială, pe butonul soneriei. Uşa se deschide instantaneu şi silueta unui tânăr înalt, ameninţător, blochează intrarea. Nu e acasă, nu-mi poate spune când se întoarce, cine eşti dumneata, ce doreşti de la ea? Pe urmă bună-ziua şi bang! Uşa mă priveşte în faţă. Tinere, o să-ţi pară rău! Într-o zi o să vin cu o puşcă şi o să-ţi zbor coaiele… Deci, asta-i! Toată lumea e în alertă, toţi au prins de veste, toţi au fost instruiţi să fie eluzivi şi evazivi. Domnişoara Mara nu-i niciodată acolo unde te-ai aştepta să fie, şi nimeni nu ştie unde te-ai putea aştepta s-o găseşti.

Domnişoara Mara sălăşluieşte în aer; cenuşă vulcanică zburătăcită încoace şi încolo de alizee. Înfrângere şi mister în prima zi a anului sabatic. Tristă duminică printre creştini, printre cei de-un sânge şi de-un neam cu tine, înrudiţi printr-o naştere accidentală. Moarte întregii frăţii creştine! Moarte înşelătorului status quo!

Au trecut câteva zile fără nici un semn de viaţă din partea ei. După ce nevastă-mea se ducea la culcare, mă aşezam în bucătărie şi-i aşterneam scrisori voluminoase. Locuiam pe atunci într-un cartier morbid de respectabil, ocupând parterul şi etajul unei case lugubre, de piatră maronie. Din când în când încercasem să scriu, dar mohoreala pe care o răspândea nevastă-mea în jurul ei îmi lua piuitul. O singură dată am reuşit să rup vraja rea pe care o aruncase asupra întregii locuinţe; aceasta s-a întâmplat pe parcursul unei febre intense, care m-a ţinut câteva zile, când am refuzat să fiu consultat de vreun medic, am refuzat să iau vreo doctorie, am refuzat orice hrană. Zăceam în patul lat din colţul camerei şi mă luptam cu un delir care ameninţa să sfârşească în moarte. Nu fusesem încă niciodată bolnav din copilărie încoace şi experienţa era delicioasă. Ca să mă duc până la toaletă… era ca şi cum m-aş fi împleticit pe coridoarele încâlcite ale unui transatlantic. În cele câteva zile de febră am trăit câteva vieţi. A fost unica mea vacanţă în mormântul care se numeşte cămin. Singurul loc pe care-l toleram era bucătăria. Un soi de confortabilă celulă de închisoare şi, asemenea unui deţinut, zăceam aici până noaptea târziu, ticluindu-mi evadarea. Uneori mi se alătura şi prietenul meu Stanley, croncănind despre nefericirea mea şi veştejindu-mi orice speranţă prin înţepături amare şi maliţioase.

Aici am scris cea mai nebunească scrisoare care a ieşit vreodată din peniţa unui stilou. Orice om care se consideră înfrânt, deznădăjduit, secătuit de resurse, să se molipsească de curaj de la mine. Aveam un condei care zgâria, o sticlă de cerneală şi hârtie – singurele mele arme. Şi am turnat tot ce mi-a trecut prin cap, fie că avea sens sau nu. După ce expediam câte o scrisoare, mă duceam şi mă culcam lângă nevastă-mea şi, cu ochii larg deschişi, priveam în întuneric, de parcă încercam să-mi citesc viitorul. Îmi spuneam iar şi iar că dacă un bărbat ca mine iubeşte, din toată inima lui, o femeie, dacă e gata să-şi taie urechile şi să i le trimită prin poştă, dacă o să-şi scurgă sângele din inimă şi o să-l pompeze pe hârtie, dacă o s-o satureze cu nevoia lui şi cu dorul lui de ea, dacă o s-o asedieze până-n pânzele albe, femeia nu va putea să-l respingă. Bărbatul cel mai urât, cel mai nevolnic, bărbatul cel mai lipsit de merite trebuie să triumfe dacă e gata să-şi dăruiască şi ultimul strop de sânge. Nici o femeie nu poate rezista în faţa darului iubirii absolute.

M-am dus din nou la salonul de dans şi am găsit un mesaj care mă aştepta. Numai văzându-i scrisul, am şi început să tremur. Îmi cerea să ne întâlnim în Times Square, în faţa drogheriei, a doua zi la miezul nopţii. Şi îmi cerea să încetez a-i mai scrie acasă.

Când ne-am întâlnit, aveam ceva mai puţin de trei dolari în buzunar. Mi-a adresat un salut scurt şi cordial. Fără să pomenească nimic despre vizita mea la ea acasă, despre scrisori sau despre cadouri. După câteva schimburi de replici, m-a întrebat unde aş prefera să mergem. Nu aveam nici cea mai vagă idee. Încă nu reuşeam să cuprind pe deplin măreţia faptului că ea se afla acolo în carne şi oase, vorbindu-mi, privindu-mă.

— Hai să mergem la localul lui Jimmy Kelly, a propus venindu-mi în ajutor.

M-a luat de braţ şi m-a condus la marginea trotuarului, unde aştepta un taxi. M-am lăsat pe banchetă, copleşit de simpla ei prezenţă. Nu am încercat s-o sărut, nici măcar să-i iau mâna. Venise – ăsta era lucrul suprem. Asta era totul.

Am rămas în local până la orele mici ale dimineţii, mâncând, bând, dansând. Am discutat liber şi cu înţelegere. N-am aflat nimic în plus despre ea, despre adevărata ei viaţă, nu pentru că ar fi făcut mare taină din aceasta, ci pentru că momentul prezent era plenar, aşa încât trecutul şi viitorul nu mai aveau nici o importanţă.

Când a venit nota de plată am simţit că mor.

Ca să câştig timp, am comandat noi băuturi. I-am mărturisit că n-am decât vreo doi dolari în buzunar şi ea mi-a sugerat să le semnez un cec, asigurându-mă că din moment ce eram împreună, cei din local or să accepte fără să crâcnească. I-am explicat că nu deţineam un carnet de cecuri, şi că tot ce posedam era salariul meu. Pe scurt, am lămurit-o pe deplin.

În timp ce-i confesam trista stare de lucruri, o idee mi-a încolţit în scăfârlie. M-am scuzat şi m-am dus în cabina telefonică. Am chemat oficiul central al companiei telegrafice şi l-am implorat pe funcţionarul de serviciu, care mi-era prieten, să-mi trimită de urgenţă un curier cu o bancnotă de cincizeci de dolari. Era o sumă importantă pentru a fi sustrasă din sertarul de încasări şi omul ştia că eu nu sunt o persoană prea solvabilă, dar i-am înşirat o poveste sfâşietoare şi i-am promis solemn să-i restitui banii înainte de sfârşitul zilei.

Curierul prin care mi-a expediat suma s-a nimerit a fi un alt prieten al meu, bătrânul Creighton, un fost preot evanghelist. Părea surprins să mă găsească în asemenea loc la asemenea oră. Cât i-am semnat chitanţa, m-a întrebat, cu voce scăzută, dacă eram sigur că-mi ajung cincizeci de dolari.

— Pot să-ţi mai împrumut ceva de la mine, a adăugat. E o plăcere să te pot ajuta.

— Cât poţi să-mi dai? l-am întrebat gândindu-mă la datoria pe care urma să o plătesc.

— Încă douăzeci şi cinci, mi-a răspuns repede.

Am luat banii şi i-am mulţumit călduros. Am achitat nota de plată a restaurantului, i-am dat chelnerului un bacşiş generos, am dat mâna cu patronul, cu ajutorul lui, cu gorila localului, cu garderobiera, cu portarul şi cu un cerşetor care întindea mâna în stradă. Am luat un taxi şi, în timp ce maşina pornea, Mara s-a trântit peste mine şi m-a încălecat. Ne-am futut orbeşte, în maşina care se clătina şi se înclina; dinţii ni se ciocneau, ne muşcam limbile, iar zeama curgea din ea ca o supă caldă. Când se crăpa de zi şi am trecut printr-o piaţă deschisă, de cealaltă parte a râului, am surprins privirea uimită a unui poliţist pe lângă care am rulat în viteză.

— Mara, s-a luminat de zi, i-am spus, încercând, cu blândeţe, să mă descătuşez.

— Stai, stai, m-a implorat gâfâind şi cramponându-se de mine cu furie şi, rostind aceste cuvinte, a lunecat într-un nou orgasm prelungit, de-am crezut că-mi retează pula. În cele din urmă m-a eliberat şi s-a aşezat din nou în colţul ei, cu fusta încă ridicată. M-am aplecat peste ea s-o sărut şi mi-am plimbat mâna peste pizda ei udă. S-a agăţat de mine ca o lipitoare, rotindu-şi curul alunecos în frenezia abandonului. I-am simţit seva caldă prelingându-mi-se pe degete. Mi-am băgat patru degete în gaura ei, smântânind lichidul pe care-l evacua în spasme electrice. A mai avut două sau trei orgasme, după care s-a lăsat pe spate, epuizată, zâmbindu-mi slab, ca o căprioară prinsă în capcană.

După un timp şi-a scos oglinda şi a început să-şi pudreze nasul. Deodată am observat o expresie speriată pe faţa ei, urmată de o întoarcere bruscă a capului. Un moment mai târziu s-a urcat pe banchetă în genunchi şi a privit pe fereastra din spate.

— Ne urmăreşte cineva, m-a informat. Nu te uita.

Mă simţeam prea vlăguit şi prea fericit ca să-mi pese. „Un dram de isterie“, mi-am spus în sinea mea, fără să-i răspund nimic, dar observând-o cu atenţie în timp ce-i da indicaţii rapide, întretăiate, şoferului s-o ia pe aici şi pe dincolo, repede şi mai repede.

„Te rog, te rog“, îl implora de parcă era o chestiune de viaţă şi de moarte.

— Cucoană, l-am auzit pe şofer vorbind ca de la mare depărtare, ca dintr-un alt vehicul de vis. Nu poci să-i dau mai multă viteză… am o nevastă şi-un copil… Îmi pare rău.

I-am luat mâna şi i-am strâns-o uşor. A schiţat un gest ca pentru a-mi spune: „Tu nu ştii… nu ştii… e ceva îngrozitor“. Nu era momentul să-i pun întrebări. Brusc am realizat că suntem în pericol. Am pus lucrurile cap la cap şi, în felul meu trăsnit am reflectat rapid… „nu ne urmăreşte nimeni… toate astea-s cai verzi pe pereţi… cocaină şi laudanum… dar cineva e pe urma ei, asta-i sigur… o fi comis un delict, unul serios, şi poate că nu numai unul… nimic din ce spune n-are nici cap, nici coadă… am căzut într-o plasă de minciuni… m-am îndrăgostit de un monstru, cel mai ispititor monstru cu putinţă… ar trebui s-o părăsesc acum, pe loc, fără un cuvânt de explicaţie… altminteri sunt osândit…. e insondabilă, impenetrabilă… ar fi trebuit să ştiu că singura femeie din lume fără de care n-aş putea trăi e marcată de mister… fugi… sari din maşină… salvează-te!“

I-am simţit mâna pe genunchi, excitându-mă pe furiş. Faţa îi era relaxată, ochii larg deschişi, plini, strălucind de inocenţă…

— Ne-au pierdut urma, mi-a spus. Acum e în ordine.

„Nimic nu-i în ordine, am gândit în sinea mea. Suntem abia la început. Mara, Mara, unde mă duci? E fatal, e sinistru, dar îţi aparţin cu trup şi suflet şi ai să mă duci acolo unde ai să vrei tu, o să mă predai în mâinile gardianului meu, o să mă livrezi, zdrobit, frânt. Pentru noi doi nu există înţelegere finală. Simt cum îmi fuge pământul de sub tălpi…“

N-a fost niciodată în stare să-mi pătrundă gândurile, nici atunci, nici mai târziu. Mă penetra în zonele mai adânci, de dincolo de gând: mă citea orbeşte, ca şi cum ar fi fost înzestrată cu antene. Ştia că eram hărăzit să distrug şi că, până la urmă, aveam să o distrug şi pe ea. Ştia că, indiferent de ce joc pretindea să joace cu mine, îşi găsise egalul. Ne îndreptam spre casa ei. S-a lipit din nou de mine şi, ca şi cum avea înlăuntrul ei un comutator pe care-l controla după voie, a revărsat iar asupră-mi întreaga radiaţie incandescentă a iubirii ei. Şoferul a oprit maşina. Mara i-a cerut să tragă ceva mai încolo şi să aştepte. Stăteam faţă-n faţă, strângându-ne mâinile, genunchii atingându-ni-se. Vinele ne erau străbătute de flăcări. Am rămas aşa câteva clipe, ca într-un soi de ceremonie antică, tăcerea fiind ştirbită doar de sforăitul motorului.

— Îţi telefonez mâine, mi-a spus, înclinându-se impulsiv în faţă, pentru o ultimă îmbrăţişare.

Şi apoi, mi-a murmurat în ureche:

— Mă îndrăgostesc de cel mai ciudat om de pe pământ. Mă înspăimânţi, eşti atât de blând. Strânge-mă în braţe… să crezi întotdeauna în mine… simt, aproape, că aş fi alături de un zeu.

Strângând-o în braţe, tremurând de ardoarea pasiunii ei, simţeam cum mintea mi se desface din îmbrăţişare, electrizată de sămânţa firavă pe care o sădise în mine. Ceva izbutise să rupă lanţurile, ceva ce se străduise zadarnic să se afirme încă de când eram copil şi-mi adusesem propriul ego în stradă, ca să arunce o privire în jur; acest ceva se descătuşase acum şi izbucnea în eter. O nouă făptură fenomenală ţâşnea acum, cu o repeziciune alarmantă, chiar din creştetul capului meu, din dubla căiţă care era a mea din naştere.

După un ceas sau două de odihnă, m-am dus la birou, care zumzăia deja de solicitanţi. Telefoanele zbârnâiau ca de obicei. Mi se părea mai lipsit de noimă ca oricând să-mi petrec viaţa străduindu-mă să acopăr un gol permanent. Înalţii funcţionari ai lumii telegrafice cosmococice îşi pierduseră încrederea în mine, iar eu îmi pierdusem încrederea în întreaga lume fantastică pe care ei o închegau prin fire, cabluri, şaibe de transmisie, sonerii şi Dumnezeu mai ştie ce. Singurul lucru care mă interesa era salariul şi prima despre care se tot vorbea că va veni de pe o zi pe alta. Mai aveam un interes, unul tainic, diabolic, şi anume să mă răfuiesc cu Spivak, inspectorul de productivitate pe care-l transferaseră din alt oraş special ca să mă spioneze pe mine. De îndată ce apărea Spivak în scenă, indiferent în care birou, oricât de îndepărtat, mi se dădea de veste. Nopţi întregi nu dormeam, plănuind, ca un spărgător de seifuri, cum să-l dau de gol şi să determin să fie concediat. Am făcut un legământ că n-am să mă las până n-am să-l dobor. Îmi făcea plăcere să-i trimit mesaje false, sub nume false, care să-i zgândăre curul, acoperindu-l de ridicol şi pricinuind o nesfârşită confuzie. Puneam chiar pe unii să-i expedieze scrisori de ameninţare cu moartea. Îl puneam pe Curley, bufonul meu principal, să-i telefoneze din când în când că a izbucnit un incendiu la locuinţa lui sau că nevastă-sa a fost internată de urgenţă la spital – orice era menit să-l împingă într-o cursă nebunească. Aveam un talent special pentru soiul ăsta de ostilităţi mascate. Un talent pe care-l cultivasem încă din zilele croitoriei. Ori de câte ori tatăl meu îmi spunea: „ Şterge-i numele din registru, ăsta n-o să ne plătească în vecii vecilor!“, îi interpretam cuvintele asemenea unui tânăr războinic indian căruia bătrânul şef de trib i-ar fi înmânat un prizonier alb avertizându-l: „E o faţă palidă păcătoasă, fă-i de petrecanie!“. (Aveam o mie de feluri diferite de a sâcâi un om, fără să încalc legea. Pe unii, care-mi displăceau din principiu, continuam să-i năpăstuiesc chiar mult timp după ce-şi plătiseră măruntele datorii. Unul pe care-l detestasem în mod special murise de o criză de apoplexie după ce primise de la mine o scrisoare anonimă, insultătoare, mânjită cu căcat de pisică, găinaţ de păsări, excremente de câine şi încă vreo două varietăţi de fecale, inclusiv bine cunoscutul căcat de om.) Aşadar, Spivak era prada mea. Îmi concentram toată atenţia cosmococică pe planul de a-l anihila. Când ne întâlneam, mă arătam politicos, deferent, aparent gata să cooperez cu el în orice chip. Niciodată nu-mi ieşeam din fire în faţa lui, deşi fiecare cuvânt pe care-l rostea făcea să-mi clocotească sângele în vine. Făceam tot ce-mi stătea în putinţă ca să-i aţâţ mândria, să-i flatez scârbosul ego, astfel încât atunci când ar fi venit momentul de a înţepa balonul, plesnetul să se audă de la depărtare.

Spre prânz mi-a telefonat Mara. Conversaţia noastră trebuie să fi ţinut vreun sfert de oră. Credeam că n-o să mai lase receptorul din mână. Mi-a comunicat că îmi citise scrisorile; pe unele dintre ele, sau unele părţi din ele le citise cu voce tare mătuşa ei. (Mătuşa ei decretase că sunt un poet.) Mara era necăjită din pricina banilor pe care-i împrumutasem. O să fiu în stare să-i restitui sau să încerce ea să împrumute nişte bani? I se părea straniu că eram sărac, pentru că mă comportam ca un bogătaş. Dar îi părea bine că eram sărac. Data viitoare o să mergem cu tramvaiul. Ea nu se sinchisea de cluburile de noapte; prefera o plimbare la ţară sau o promenadă pe plajă. Cartea pe care i-o trimisesem era superbă – o începuse abia azi-dimineaţă. De ce nu încercam să scriu şi eu? Era convinsă că aş putea scrie o carte mare. Avea unele idei pentru o carte, pe care o să mi le comunice când o să ne vedem. Dacă voiam, mă putea prezenta unor scriitori pe care-i cunoştea – aceştia ar fi bucuroşi să mă ajute…

Trăncănea interminabil. Eram emoţionat şi îngrijorat în acelaşi timp. Aş fi preferat să aştearnă pe hârtie tot ce-mi spunea. Dar mi-a răspuns că scria extrem de rar scrisori. De ce, nu puteam înţelege. Fluenţa vorbirii ei era admirabilă. Înşira unele lucruri la întâmplare, amestecate, vii ca o flacără, sau aluneca într-un limb de paranteze punctate cu focuri de artificii – excelente isprăvi lingvistice, pentru care un scriitor s-ar chinui ceasuri întregi. Şi totuşi, scrisorile ei – îmi amintesc de şocul pe care l-am încercat când am deschis prima scrisoare – erau aproape copilăreşti.

Oricum, cuvintele ei mi-au produs un efect neaşteptat. În seara aceea, în loc să o zbughesc de acasă imediat după cină, aşa cum procedam de obicei, am zăcut pe canapea, în întuneric, şi am căzut într-o reverie adâncă. „De ce nu încerci să scrii?“ asta era fraza care mi se înfipsese în cap şi mă obsedase întreaga zi, fraza care se repeta singură, stăruitor, chiar în timp ce-i mulţumeam prietenului meu MacGregor pentru bancnota de zece dolari pe care i-o extorcasem după cele mai umilitoare gudurări şi linguşeli. În întuneric, am început să-mi croiesc drum îndărăt, către butucul de origine. Am început să mă gândesc la zilele acelea fericite din copilărie, lungile zile de vară când mama mă lua de mână şi mă ducea la ţară să-mi văd micii prieteni, Joey şi Tony. Pe atunci, în copilărie, era cu neputinţă să pătrund taina acelei bucurii care izvorăşte dintr-un simţ al superiorităţii. Acest simţ suplimentar, care îţi oferă posibilitatea de a participa şi, în acelaşi timp, de a-ţi urmări propria participare, mi se părea a fi o înzestrare naturală, comună fiecăruia dintre noi. Nu eram conştient de faptul că eu puteam gusta totul în mai mare măsură decât alţi băieţi de vârsta mea. Discrepanţa dintre mine şi ceilalţi mi s-a revelat abia când m-am făcut mai mare.

A scrie, meditam eu, trebuie să fie un act situat în afara voinţei. Cuvântul, asemenea adâncului curent oceanic, trebuie să iasă la suprafaţă prin propriul său impuls. Un copil nu simte nevoia să scrie – e inocent. Un adult scrie pentru a-şi vărsa otrava pe care a acumulat-o din pricina felului său de viaţă fals. Încearcă să-şi recupereze inocenţa, dar tot ce reuşeşte să facă (scriind) este să inoculeze omenirii virusul dezamăgirii sale. Nici un om nu ar aşterne vreun cuvânt pe hârtie dacă ar avea curajul să trăiască într-adevăr lucrurile în care crede. Inspiraţia lui e înfrântă din sursă. Dacă doreşte să creeze o lume de adevăr, de frumos şi de magie, de ce introduce milioane de cuvinte între el şi realitatea acelei lumi? De ce amână acţiunea propriu-zisă – doar dacă, asemenea celorlalţi, nu doreşte într-adevăr decât puterea, faima, succesul. „Cărţile sunt acţiuni umane în moarte“, a spus Balzac. Şi totuşi, când a înţeles adevărul, el a renunţat deliberat la înger în favoarea demonului care-l poseda.

Un scriitor face curte publicului său într-un mod la fel de abject ca un politician sau un alt căţărător; îi place să simtă sub degete marele puls, să prescrie reţete ca un medic, să-şi cucerească un loc, să fie recunoscut ca o forţă, să-şi primească întreaga cupă a adulării, chiar dacă trebuie să o aştepte o mie de ani. Nu doreşte o lume nouă, încropită la repezeală, pentru că ştie că n-ar fi pe măsura lui. Doreşte o imposibilă lume veche, în care el să fie neîncoronatul trăgător de sfori al marionetelor, dominat de forţe care-i scapă complet de sub control. E mulţumit să guverneze insidios – în lumea fictivă a simbolurilor – pentru că simplul gând al contactului cu realităţile aspre şi brutale îl sperie. E drept, în raport cu alţi oameni, el posedă o putere de înţelegere a realităţii mai pregnantă, dar nu face nici un efort ca să impună lumii, prin puterea exemplului, această realitate superioară. Se mulţumeşte doar să propovăduiască, să târască lumea după el în siajul dezastrului şi al catastrofei, un profet care croncăneşte despre moarte, întotdeauna lipsit de onoare, mereu lapidat, mereu excomunicat de cei care, oricât ar fi de nepotriviţi pentru misiunea lor, sunt pregătiţi şi doritori să-şi asume responsabilitatea pentru treburile omenirii. Adevăratul scriitor mare nu doreşte să scrie; el doreşte ca lumea să fie un loc în care să-şi poată trăi viaţa imaginaţiei. Primul cuvânt tremurător pe care-l aşterne pe hârtie este cuvântul îngerului rănit: durere. Procesul de a înşira cuvinte este identic cu acela de a-şi administra un narcotic. Observând cum creşte cartea sub mâinile lui, autorul se umflă cu iluzia grandorii. „Şi eu sunt un cuceritor – poate că cel mai mare dintre toţi cuceritorii! Soseşte momentul meu! O să subjug lumea – prin magia cuvintelor…“ Et cetera ad nauseam.

Mica frază „De ce nu încerci să scrii?“ m-a cufundat, chiar de la bun început, într-o mlaştină de confuzii. Eu voiam să farmec, dar nu să subjug, voiam o viaţă mai grandioasă, mai bogată, dar nu în dauna celorlalţi; voiam să descătuşez pe dată imaginaţia tuturor oamenilor, pentru că, fără sprijinul întregii lumi, fără o lume unificată din punct de vedere imaginativ, libertatea imaginaţiei devine un viciu. Nu aveam mai mult respect pentru scrisul per se, decât aveam pentru Dumnezeu per se. Nimeni şi nici un principiu, nici o idee nu are validitate în sine. Ceea ce e valid e doar o câtime – din orice, inclusiv din Dumnezeu –, câtimea aceea pe care o percep toţi oamenii în comun. Lumea e întotdeauna îngrijorată de soarta geniului. Pe mine nu m-a îngrijorat niciodată geniul: geniul are grijă de geniul unui om. Grija mea s-a îndreptat întotdeauna spre acel nimeni, omul rătăcit în vârtej, omul atât de comun, atât de obişnuit, încât prezenţa lui nici nu e remarcată. Un geniu nu inspiră pe un altul. Toate geniile sunt nişte lipitori, ca să spunem aşa. Se hrănesc din aceeaşi sursă – sângele vieţii. Cel mai important lucru pe care ar trebui să-l facă un geniu este acela de a deveni inutil, de a se lăsa absorbit de curent, de a deveni din nou un peşte şi nu o curiozitate a naturii. Unicul avantaj, am reflectat eu, pe care mi l-ar putea oferi actul scrisului ar fi acela de a înlătura deosebirile care mă separă de semenii mei. Categoric nu voiam să devin „artist“, în sensul de a mă preface în ceva străin, în ceva aparte şi în afara curentului vieţii. Cel mai bun lucru legat de scris nu este strădania laborioasă de a pune cuvânt lângă cuvânt, cărămidă peste cărămidă, ci preliminariile, munca de sapă, care-i făcută în tăcere, în orice împrejurare, în vis ca şi în stare de veghe. Pe scurt, perioada de gestaţie. Nici un om nu aşterne în scris ceea ce are intenţia să spună cu adevărat – creaţia originară care are loc tot timpul, fie că scrie sau nu, aparţine fluxului primar: nu posedă dimensiuni, formă, elementul timp. În acest stadiu preliminar, care înseamnă creaţie şi nu naştere, ceea ce dispare nu suferă nici o distrugere; ceva care a preexistat, ceva nepieritor, ca memoria, sau materia, sau Dumnezeu, se concentrează şi te azvârli în el ca o crenguţă într-un torent. Cuvintele, frazele, ideile, oricât ar fi ele de subtile sau de ingenioase, cele mai avântate zboruri de poezie, cele mai profunde visuri, cele mai halucinante viziuni nu sunt decât nişte hieroglife brute, şlefuite în durere şi în suferinţă, pentru a comemora un eveniment incomunicabil. Într-o lume inteligent ordonată, nu ar exista nevoia încercării iraţionale de a aşterne asemenea fapte miraculoase în scris. Într-adevăr, nu ar avea nici un sens, căci dacă oamenii s-ar opri doar ca să le perceapă, cine s-ar mulţumi cu o contrafacere când ar avea originalul, realul, la îndemână? Cine ar dori să-şi pună un disc şi să asculte Beethoven, de exemplu, dacă ar fi în stare să trăiască el însuşi armoniile extatice pe care Beethoven s-a trudit atâta ca să le înregistreze? O mare operă de artă, dacă reuşeşte ceva, reuşeşte doar să ne reamintească sau, să spunem, să ne facă să visăm despre tot ce e fluid şi intangibil. Adică despre univers. Acesta nu poate fi înţeles; poate fi doar acceptat sau respins. Dacă e acceptat suntem revitalizaţi, dacă e respins, suntem diminuaţi. Orice ar intenţiona să fie nu este: e întotdeauna ceva mai mult, ceva pentru care ultimul cuvânt nu va fi niciodată rostit. Este tot ce turnăm în el din foamea noastră după tot ceea ce ne refuzăm în fiecare zi din viaţă. Dacă ne-am accepta pe noi înşine ca pe fiinţe complete, atunci opera de artă, de fapt întreaga lume a artei, ar muri de malnutriţie. Cel puţin câteva ore pe zi fiecare dintre noi umblă fără picioare, când ochii îi sunt închişi şi trupul culcat. Într-o bună zi, arta visării cu ochii deschişi va sta în puterea oricărui om. Şi mult înainte de asta, cărţile vor înceta să existe, pentru că atunci când oamenii vor fi pe deplin treji şi vor visa cu ochii deschişi, puterea lor de comunicare (unul cu celălalt şi cu spiritul care sălăşluieşte în toţi) va fi atât de intensificată, încât tot ce-i scris ar semăna cu chiţcăielile informe şi respingătoare ale unui idiot.

Gândesc şi ştiu toate acestea, aşa cum zac în neagra amintire a unei zile de vară, fără să fi stăpânit sau să fi încercat măcar pe jumătate să stăpânesc arta hieroglifelor brute. Chiar înainte de a începe, sunt dezgustat de eforturile maeştrilor consacraţi. Fără să posed priceperea sau cunoaşterea de a construi măcar un portal în faţada edificiului de bază, eu critic şi deplâng însăşi arhitectura. Dacă aş fi doar o cărămidă micuţă în vasta catedrală a acestei faţade desuete, aş fi infinit mai fericit, aş avea viaţă, viaţa întregii structuri, chiar dacă n-aş fi decât o parte infinitezimală din ea. Dar eu sunt în afară, un barbar care nu-i în stare să creioneze măcar o schiţă sumară, darămite un plan al edificiului în care visează să-şi facă sălaş. Visez în întuneric la o lume orbitor de magnifică, o lume care să se năruie de îndată ce s-ar aprinde lumina. O lume care se evaporă, dar care nu moare, pentru că n-am decât să stau din nou nemişcat şi să privesc cu ochii deschişi în întuneric pentru ca să reapară.

…Înseamnă că există în mine o lume total diferită de orice altă lume pe care o cunosc. Nu cred că e proprietatea mea exclusivă – doar unghiul sub care o văd eu e exclusiv, ba chiar unic. Dacă vorbesc în limbajul viziunii mele unice, nimeni nu mă înţelege; cel mai colosal edificiu poate fi înălţat, rămânând totuşi invizibil. Mă obsedează acest gând. La ce-ar folosi să clădeşti un templu invizibil?

Mă las purtat de maree – din cauza acelei mici fraze. Ăsta-i genul de gândire care se declanşează de câte ori e pomenit cuvântul „scriere“. În zece ani de eforturi sporadice am izbutit să scriu vreun milion de cuvinte, sau cam aşa ceva. Puteţi spune la fel de bine – un milion de fire de iarbă. A atrage atenţia asupra acestei pajişti zdrenţuite ar fi umilitor. Toţi prietenii mei ştiau că am în degete mâncărimea scrisului – acest lucru făcea uneori din mine un partener simpatic: mâncărimea. Ed Gavarni, de exemplu, care studia teologia; dădea câte o petrecere în locuinţa lui, numai ca eu să mă pot scărpina în public şi, în felul acesta, seara respectivă să devină un soi de eveniment. Pentru a-şi dovedi interesul faţă de nobila artă, trecea pe la mine, la intervale mai mult sau mai puţin regulate, şi aducea cu el sandviciuri reci, mere şi bere. Uneori avea buzunarele pline de ţigări. Urma să-mi umplu burta şi să-mi dau drumul. Dacă ar fi avut un dram de talent, nu i-ar fi trecut niciodată prin cap să se facă preot… Şi mai era Zabrowski, operatorul de la Compania Telegrafică Cosmodemonică din America de Nord; întotdeauna îmi examina pantofii, pălăria, pardesiul, să vadă dacă sunt în condiţii bune. Nu avea timp să citească, nici nu-l interesa ce scriu eu, nici nu credea că aveam să ajung vreodată undeva, dar îi plăcea să audă despre toate aceste lucruri. Îl interesau caii şi, în special, copiii străzii. A mă asculta pe mine era o distracţie inofensivă pentru el, o distracţie care merita preţul unui prânz bun sau al unei pălării noi, după cum stătea cazul. Îmi plăcea să-i istorisesc poveşti, pentru că era ca şi când i-aş fi vorbit unui om de pe lună. Îmi întrerupea cele mai subtile divagaţii ca să mă întrebe dacă prefer ca desert tarte cu căpşuni sau brânză dulce… Mai era şi Costigan, bătăuşul din Yorkville – alt om de nădejde şi sensibil ca o scroafă bătrână. Cunoscuse pe vremuri un scriitor care scria la gazeta poliţiei; acest lucru l-a făcut eligibil pentru căutarea tovărăşiei celui ales. Avea poveşti pe care mi le istorisea, poveşti care ar fi putut să circule dacă aş fi catadicsit să cobor de pe piscul meu şi să-mi aplec urechea. Costigan mă atrăgea într-un mod straniu. Arăta absolut inert, o scroafă bătrână cu coşuri pe faţă şi peri ţepoşi care se zbârleau în tot locul; era atât de blând, atât de duios, încât dacă s-ar fi travestit în femeie, niciodată n-ai fi ghicit că e capabil să înghesuie un om într-un zid şi să-l buşească până-i stâlceşte creierii. Era genul de individ dur care poate să cânte în falsetto şi să adune o colectă bogată pentru cumpărarea unei coroane funerare. În munca de telegrafist era considerat a fi un funcţionar liniştit, pe care te puteai bizui şi care punea la inimă interesul companiei. În orele lui libere, însă, era o sfântă teroare, blestemul cartierului. Avea o soţie al cărui nume de fată era Tillie Jupiter; o femeie clădită ca o plantă de cactus şi care dădea lapte din belşug. O seară petrecută cu ei doi îmi punea mintea în mişcare, ca pe o săgeată otrăvită.

Trebuie să fi avut la vremea aceea cincizeci de prieteni şi suporteri. Dintre toţi aceştia, doar vreo trei sau patru vădeau oarecare înţelegere pentru ceea ce încercam eu să fac. Unul dintre ei, un compozitor care se numea Larry Hunt, locuia într-un orăşel din Minnessota. Cândva îi închiriasem o cameră în locuinţa noastră şi se îndrăgostise de nevastă-mea, din cauză că o tratam atât de ruşinos. Dar mă plăcea pe mine chiar mai mult decât pe nevastă-mea, aşa încât, când s-a întors la ale lui, a început o corespondenţă cu mine, care, curând, a devenit voluminoasă. Acum ne anunţa că are de gând să vină la New York pentru o mică vizită. Speram să vină şi să-mi sufle nevasta de pe cap. Cu ani în urmă, când tocmai ne lansaserăm în nefericita noastră legătură, am încercat să i-o pasez unui vechi iubit al ei, un băiat care locuia în nord şi pe care îl chema Ronald. Ronald venise la New York ca să-i ceară mâna. Folosesc această formulă zaharisită pentru că Ronald era genul de om care putea rosti asemenea cuvinte fără să pară dobitoc. Mă rog, ne-am dus toţi trei la cină într-un restaurant franţuzesc. Din felul în care o privea pe Maude, am înţeles că ţinea la ea mai mult şi avea mult mai multe în comun cu ea decât aş fi putut eu avea vreodată. Tipul îmi plăcea extraordinar; era curat sufleteşte, onest până la ultima fibră, generos, respectuos, genul din care se aleg ceea ce se numeşte soţi buni. În plus, aştepta de mult, lucru pe care ea îl uitase, altfel nu s-ar fi încurcat cu un terchea-berchea ca mine, de la care nu putea obţine nimic bun… În seara aceea s-a întâmplat un lucru bizar, pe care ea nu mi l-ar fi iertat niciodată, dacă l-ar fi ştiut. În loc să o conduc acasă, m-am întors la hotel cu vechiul ei iubit. Mi-am petrecut cu el întreaga noapte încercând să-l conving că, dintre noi doi, el era cel mai bun şi i-am înşirat tot felul de blestemăţii despre mine, orori pe care i le-am făcut ei şi altora; pledam în faţa lui, implorându-l să o revendice. Am mers până acolo încât să-i declar că ea îl iubea încă şi că recunoscuse asta în faţa mea. „Pe mine m-a luat doar pentru că mă aflam în preajmă când a avut nevoie“, i-am spus. „Realmente, aşteaptă de la dumneata să faci un gest. Oferă-ţi şansa.“ Dar nu, tipul nici nu voia să audă. Eram ca Gaston şi Alphonse din benzile desenate. Ridicoli, patetici, absolut ireali. Genul de lucruri care apar în filme şi pentru care oamenii plătesc ca să le vadă… Oricum, când mă gândeam la vizita apropiată a lui Larry Hunt, ştiam că n-am să mai repet figura. Singura mea teamă era ca nu cumva Larry să-şi fi găsit între timp altă femeie. Ar fi fost o chestie de neiertat.

Exista un loc (singurul loc din New York), unde mă duceam cu plăcere, mai cu seamă dacă eram într-o dispoziţie exaltată: acesta era atelierul, din partea de sus a oraşului, al prietenului meu Ulric. Ulric era un libidinos; profesiunea lui de pictor îl punea în contact cu stripteuze sau dansatoare erotice, cu tot soiul de femele îndrăcite. Dintre toate lebedele uscăţive şi fascinante care se perindau prin atelierul lui ca să se dezbrace, le preferam pe cele de culoare, pe care le schimba frecvent. Nu era uşor să le faci să pozeze pentru noi. Şi cel mai greu era, din momentul în care le convingeam, să le facem să-şi urce un picior pe un fotoliu şi să lase la vedere un petic de carne de culoarea somonului. Ulric colcăia de pofte libidinoase şi nu se gândea decât cum „să-şi vâre scopul în aplicare“, după cum se exprima el. Era un mod de a-şi goli mintea de lăturile pe care i se comanda să le picteze. (Era bine plătit ca să picteze cutii de supe sau ştiuleţi de porumb, pentru coperta a patra a revistelor.) Ceea ce ar fi dorit el într-adevăr să reprezinte erau pizdele, pizde bogate, mustoase, pe care să ţi le lipeşti pe pereţii din baie, provocându-ţi astfel o plăcută, desfătătoare zvârcolire a vintrelor. Le-ar fi pictat pe gratis dacă cineva l-ar fi ţinut cu masă şi cu bani de buzunar. Cum spuneam mai înainte, avea un fler extraordinar pentru carnea neagră. După ce-şi aranja modelul într-o poziţie exotică – aplecată ca să ridice un ac de păr de pe jos sau urcând o scară ca să şteargă o pată de pe zid – îmi dădea şi mie un carnet şi un creion, mă plasa într-un punct avantajos de unde, pretextând că desenez un trup uman (ceva ce nu intra în capacităţile mele), îmi îmbătam ochii cu porţiunile anatomice alese ce mi se ofereau în timp ce mâzgăleam hârtia cu colivii de păsări, table de şah, ananaşi şi arabescuri. După o scurtă pauză de odihnă, amândoi ajutam, elaborat, modelul să-şi reia poziţia iniţială. Ceea ce necesita o manevrare delicată, ca de pildă, coborârea sau înălţarea feselor, ridicarea unui picior mai sus, desfacerea mai largă a picioarelor, şi aşa mai departe.

— Cred că acuma-i bine, Lucy, îl auzeam spunând în timp ce o manipula cu dibăcie, într-o poziţie mai obscenă. Poţi să rămâi aşa, Lucy?

Iar Lucy emitea un scâncet de negresă care însemna că era pregătită să-şi menţină poziţia

— N-o să te ţinem mult, Lucy, o încuraja făcându-mi mie, pe furiş, cu ochiul. Observă vaginaţia longitudinală, mi se adresa apoi, folosind un jargon bombastic, pe care Lucy, cu urechile ei de şoricel, nu-l putea urmări.

Cuvinte ca „vaginaţie“ aveau un ecou plăcut, magic, pentru urechile lui Lucy. Odată, când l-a întâlnit pe stradă, am auzit-o întrebându-l:

— Facem azi ceva exerciţii de vaginaţie, domnu’ Ulric?

Cu Ulric aveam mai multe în comun decât cu oricare dintre prietenii mei. El reprezenta pentru mine Europa, influenţa ei moderatoare, civilizatoare. Discutam ore întregi despre această lume, unde arta avea oarecare legătură cu viaţa, unde puteai sta liniştit în public urmărind spectacolul străzii şi gândindu-ţi propriile tale gânduri. Oare o să ajung vreodată acolo? Va fi oare prea târziu? Şi cum am să trăiesc? Ce limbă o să vorbesc? Când chibzuiam realist la toate aceste probleme mi se părea ceva lipsit de speranţă. Numai spiritele dure, aventuroase, pot aduce la realitate asemenea visuri. Ulric o făcuse – timp de un an –, dar cu mari sacrificii. Zece ani de zile lucrase picturi pe care le detesta, numai pentru a-şi putea împlini acest vis. Acum visul luase sfârşit şi el se întorsese de unde pornise. Dar revenise într-un stadiu mult mai prost, pentru că, de acum înainte, nu va mai fi niciodată în stare să se adapteze la roata de moară. Pentru Ulric fusese un an de vacanţă sabatică: un vis care, pe măsură ce trece anul, se lichefiază în fiere şi pelin amar. Eu unul nu aş fi putut face niciodată ceea ce a făcut Ulric. Nu m-aş fi putut preta niciodată la asemenea sacrificii şi nici nu m-aş fi mulţumit cu o simplă vacanţă, oricât de lungă sau de scurtă. Politica mea a fost întotdeauna aceea de a-mi arde podurile în urma mea. Faţa mea a fost întotdeauna întoarsă spre viitor. Dacă săvârşesc o greşeală, e fatală. Când sunt zvârlit îndărăt, mă rostogolesc pe tot drumul parcurs – până la fund. Singura mea măsură de apărare e elasticitatea de care mă bucur. Până acum, de câte ori m-am înfundat, am sărit înapoi la suprafaţă. Uneori saltul a semănat cu o mişcare filmată cu încetinitorul, dar în ochii lui Dumnezeu viteza nu are o însemnătate deosebită.

În atelierul lui Ulric îmi isprăvisem, cu câteva luni în urmă, prima mea carte – cartea despre cei doisprezece curieri. Lucram în camera fratelui său, unde, cu puţin timp înainte, redactorul şef al unei reviste, după ce citise câteva pagini dintr-o povestire neterminată, mă informase, cu sânge rece, că nu am nici un dram de talent, că nu cunosc nici cele mai elementare lucruri despre scris – pe scurt, că eram un nimic şi, cel mai bun lucru pe care l-ai putea face, băiete, ar fi să-ţi scoţi literatura din minte şi să încerci să-ţi câştigi o existenţă cinstită. Alt zevzec, care scrisese o carte de mare succes despre Iisus, dulgherul, mi-a spus acelaşi lucru. Şi, dacă respingerile pot fi greşite, totuşi coroborarea lor venea în sprijinul criticilor aduse de aceste spirite de mare discernământ.

— Cine sunt căcaţii ăştia? îl întrebam pe Ulric. De unde au ieşit ca să-mi toarne mie asemenea năzbâtii? Ce altceva au făcut ei decât să arate că ştiu să fabrice bani?

Bine, vă vorbeam despre Joey şi Tony, micii mei prieteni. Zăceam în întuneric, o crenguţă plutind în curentul japonez. Gândurile mele se încâlciseră într-o abracadabra, paiul care face cărămida, schiţa brută, templul care trebuie să înghită carne şi sânge pentru a se afirma în faţa lumii întregi. M-am ridicat şi am aprins o lumină slabă. Mă simţeam calm şi lucid, ca o floare de lotus care se deschide. Departe de mine păşitul violent înainte şi înapoi, smulsul părului din cap până la rădăcină. M-am lăsat pe un scaun, în faţa mesei, şi am început să scriu cu un creion. Am descris, în cuvinte simple, ce simţeam când o luam pe mama de mână şi ne plimbam pe câmpul însorit, ce simţeam când îi vedeam pe Joey şi Tony alergând în întâmpinarea mea cu braţele deschise, cu feţele radiind de bucurie. Am aşezat cărămidă peste cărămidă, ca un zidar cinstit. Se crea ceva de natură verticală – nu mai erau fire de iarbă care ţâşneau disparate, ci ceva structurat, ceva fundamentat. Nu mi-am dat osteneala să-mi termin povestirea; m-am oprit după ce am spus tot ce am putut spune. Am recitit în tăcere ce scrisesem. Eram atât de mişcat, încât mi-au venit lacrimile în ochi. Nu era ceva de arătat unui editor; era ceva de pitit într-un sertar, de păstrat ca un memento al proceselor naturale, ca o făgăduinţă a împlinirii.

Zi de zi ne măcelărim cele mai nobile impulsuri. De asta ne doare inima când citim acele rânduri scrise de mâna unui maestru pe care le recunoaştem ca ale noastre, ca pe vlăstarele fragede sugrumate din faşă, pentru că nu avem încredere în propriile noastre puteri, în criteriile noastre proprii despre adevăr şi frumos. Fiecare om când ajunge să se astâmpere, când devine disperat de sincer cu sine însuşi, e în stare să rostească adevăruri profunde. Noi derivăm cu toţii din aceeaşi sursă. Nu există nici un mister în legătură cu originea lucrurilor. Suntem cu toţii o parte a creaţiei, toţi regii, toţi poeţii, toţi muzicienii; nu avem decât să ne deschidem, să descoperim ceea ce există de mult.

Ceea ce mi s-a întâmplat mie când am scris despre Joey şi Tony a fost ca o revelaţie. Mi s-a revelat faptul că pot spune ceea ce doresc să spun – dacă nu mă gândesc la nimic altceva, dacă mă concentrez exclusiv asupra acelui lucru şi dacă accept să suport consecinţele pe care le implică întotdeauna un act pur.