© Viktor Suvorov, 1998

© 2000, 2011, 2016 by Editura Polirom, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6954-7

ISBN PDF: 978-973-46-6955-4

ISBN print: 978-973-46-1904-7

Coperta: Radu Răileanu 

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VICTOR SUVOROV (fost ofiţer al Direcţiei Generale de Informaţii a Ministerului Apărării din Uniunea Sovietică) a rămas pe viaţă stigmatizat ca trădător deoarece, după ce a furat secretele Apusului în timpul „războiului rece”, a aflat adevărul despre „războiul sfînt” şi s-a stabilit în Occident. Alte volume traduse la Editura Polirom: Ziua M (1998); Spărgătorul de gheaţă. Cine a declanşat al doilea război mondial? (2010); Ultima republică, I: De ce a pierdut Uniunea Sovietică al doilea război mondial? (2010); Ultima republică, II: Cauza sfîntă (2011).

În loc de introducere

Dezmeticirea

Stalin are toate motivele să-i sărbătorească pe mareşalii sovietici exact ca pe vedetele de cinema, căci au dovedit calităţi militare deosebite.

J. Goebbels, 15 martie 1945

În primele zile ale lui februarie 1945, trupele Armatei Roşii au ieşit înspre Oder, l-au forţat şi au cucerit capete de pod pe malul apusean. Pînă la Berlin mai rămăseseră 60 de kilometri. Pentru ultimul asalt trebuia avansat spatele frontului, trebuiau transportate sute de mii de tone de muniţii, rezerve, combustibili, produse alimentare, trebuiau completate trupele, aduse punctele de comandă mai aproape de front, trebuiau desfăşurate noi centre de transmisiuni, baze de aprovizionare, aerodromuri, trebuia reîntărită aviaţia, trebuiau refăcute în spatele frontului poduri, şosele, căi de comunicaţie, trebuia schimbat ecartamentul principalelor magistrale feroviare la standardul sovietic mai larg, pentru a duce mărfurile fără transbordare. Trupele trebuiau să fie asigurate împotriva loviturilor dinspre flancuri – deplasarea în Pomerania a Armatelor 1 şi 2 de tancuri, Armata 1 Poloneză, Armata 3 de şoc şi Armatele 19, 47, 49, 61, 65 şi 70. Iar acest fapt, la rîndul său, impunea completarea unităţilor cu personal chiar în timpul acţiunilor de luptă, desfăşurarea unităţilor din spatele frontului, fără pauză, în urma trupelor aflate în ofensivă. Toate acestea s-au făcut cu acurateţe, repede, şi era clar că sfîrşitul războiului este aproape, iar rezultatul său de mult hotărît.

Ce gîndeau în aceste ultime luni, săptămîni şi zile conducătorii Germaniei? Ce gîndeau Hitler şi acoliţii săi: Goebbels, Göring, Himmler, Bormann, Ribbentrop?

Fără îndoială că îşi aminteau mereu războiul din primele sale zile şi ceea ce l-a precedat. Şi fiecare dintre ei căuta acea greşeală fatală care a dus în final la înfrîngerea celui de-al Treilea Reich. Ştim ce gîndeau ei datorită faptului că Goebbels a ţinut un jurnal, iar o parte din acest jurnal nu a căzut în mîinile celor cu inima fierbinte, capul limpede şi mîinile curate. Tot ce a căzut în mîinile curate a putrezit în depozite secrete inaccesibile şi probabil că va fi dat la iveală peste două-trei sute de ani. Însă ceea ce a rămas printre ruinele Ministerului Propagandei şi a intrat în posesia vreunui colecţionar german curios a fost publicat în Occident. Din cauze ştiute, sovieticii n-au avut parte să citească asemenea lucruri. Jurnalele lui Goebbels – nici cele care au căzut în mîinile „competente” ale organelor sovietice, nici cele publicate în Occident – nu s-au tipărit în Uniunea Sovietică. Au trebuit să aştepte prăbuşirea puterii sovietice pentru a fi cunoscute şi de ruşi. Acum, o parte a jurnalelor lui Goebbels au fost publicate în Rusia (Poslednie zapisi [Ultimele însemnări], Smolensk, Rusici, 1993).

Jurnalele lui Goebbels nu erau destinate publicării. În aceasta constă valoarea lor. Ministrul Propagandei celui de-al Treilea Reich striga la radio un lucru, dar în jurnal nota altceva. Valoarea jurnalelor mai constă şi în faptul că în ultimele luni, săptămîni şi zile ale celui de-al Treilea Reich, Goebbels se afla pe locul doi după Hitler în conducerea statului. În etapa finală, Hitler i-a îndepărtat pe mulţi de la putere: a împuşcat, a scos din funcţie, a exclus din partid, a trimis în concediu. Mulţi l-au trădat ei înşişi pe Hitler. Goebbels a rămas cu el pînă la sfîrşit. În testamentul său, Hitler l-a numit pe Goebbels cancelar al Germaniei în locul său. O singură dată nu s-a supus Goebbels Führerului său: nu a acceptat postul de cancelar. L-a urmat pe Führer împărtăşindu-i destinul: şi-a ucis copiii şi s-a sinucis împreună cu soţia sa. Goebbels este cel mai important martor al crahului – în acele zile, nimeni dintre conducătorii celui de-al Treilea Reich nu era atît de apropiat de Hitler.

Aşadar „imperiul” se afla la finalul său ruşinos şi lipsit de glorie. Să deschidem ultimele jurnale ale lui Goebbels şi să analizăm mai îndeaproape lucrurile. Însemnările încep pe 28 februarie 1945, oprindu-se brusc pe 10 aprilie. Pînă în ultimul moment, Goebbels a crezut în victoria Germaniei şi a luptat pentru aceasta. Ce îl frămîntă cel mai mult? Insuficienţa tancurilor, tunurilor, avioanelor? Ofensiva Armatei Roşii? Lipsa metalului, a cărbunelui, a petrolului, energiei? Situaţia alimentară îngrozitoare? Lipsa pîinii? Poate că puţinătatea proiectilelor, a minelor, cartuşelor? Îl iritau peste măsură bombardamentele aeriene?

Da. Toate acestea îl frămîntă pe Goebbels. El vede toate acestea, ia măsuri şi notează în jurnal.

Însă mai presus de orice, pe Goebbels îl îngrijorează, îl frămîntă, îl irită, îl scoate din minţi slăbiciunea corpului superior de comandă al armatei şi statului german.

Chiar în pagina a doua: „Dacă un oarecine de tipul lui Göring nu merge deloc în cadenţă, acestuia îi trebuie scoşi gărgăunii din cap. Proştii încărcaţi de medalii şi unii filfizoni parfumaţi nu trebuie să fie părtaşi la ducerea războiului. Ori se vor îndrepta, ori vor trebui îndepărtaţi”.

Aici nu este vorba numai despre Göring. Göring e un exemplu. Este vorba de cei asemenea lui Göring, încărcaţi de medalii, adică de conducători absolut merituoşi, care s-au dovedit a fi proşti. Oricît de ciudat ar fi, această calitate s-a manifestat chiar la sfîrşitul războiului, în momentul cînd se juca destinul imperiului şi al zecilor de milioane de supuşi ai acestuia.

Şi în cuvintele lui Goebbels se simte visul epurării armatei de proştii merituoşi – aceştia trebuie eliminaţi!

Ah, herr Goebbels şi-a amintit tîrziu de epurare! Trebuia să se ocupe mai devreme de aceasta.

Nu poţi povesti toate însemnările. Ele trebuie citite. Însă esenţa lor e simplă: Hitler nu are comandanţi ca lumea. Însemnarea din 3 martie 1945: „Dietrich a supus unei critici suficient de sincere măsurile luate de Führer. Se plînge că Führerul dă prea puţină libertate colegilor săi militari, iar asta a dus deja la faptul că acum Führerul decide problema intrării în acţiune a fiecărei companii în parte. Dar Dietrich nu e în măsură să judece aceste lucruri. Führerul nu se poate baza pe consilierii săi militari. Aceştia l-au înşelat şi i-au jucat feste atît de des, încît acum el trebuie să se ocupe de fiecare subunitate. Slavă Domnului că se ocupă el de acest lucru, căci altminteri situaţia ar ajunge şi mai rea”.

Cît de caraghios sună toate acestea pentru ruşi! Goebbels declară că cei mai apropiaţi consilieri militari ai lui Hitler îl înşelau deseori… Ar fi îndrăznit cineva să-l înşele pe tovarăşul Stalin?! Apoi: dacă Führerul face totul singur, înseamnă că nu este Führer. Arta conducătorului, a comandantului, a căpeteniei, a Führerului constă tocmai în faptul de a găsi astfel de ajutoare pe care să se poată baza. Apropo, tocmai neştiinţa de a conduce, iar nu iarna rusească i-a rupt gîtul lui Napoleon la vremea sa. Odată acesta a exclamat amar: „În absenţa mea fac numai prostii”. Însă cine era vinovat? El însuşi – şi-a ales mareşali incapabili. În prezenţa lui Napoleon sînt genii, în absenţă… Şi Hitler a ajuns în situaţia în care nu avea încredere în nimeni în conducerea trupelor, nu se putea baza pe nimeni – şi era obligat să dea personal ordin de intrare în luptă pentru aproape fiecare companie.

Decenii întregi propaganda Kremlinului a răsucit, ca o molie în ghem, ideea: Stalin şi-a decapitat armata şi a rămas singur, fără generali înţelepţi. Însă, dragi tovarăşi, uitaţi-vă la Hitler! În Germania, generalii inteligenţi au ajuns întotdeauna cu prisosinţă. Sarcina lui Hitler ca Führer nu consta în a comanda singur fiecare grupare de armate (şi erau sute), regimente (erau mii), batalioane şi companii (erau zeci de mii), ci în a alege, pe timp de pace, dintre comandanţii germani pe cei mai inteligenţi, mai pricepuţi şi mai neînfricaţi. Apoi, pe timp de război, urma să-i avanseze pe cei merituoşi şi să-i îndepărteze de la putere pe cei care nu justificau speranţele. Hitler n-a scos-o la capăt cu obligaţiile sale. Atît timp cît totul a mers perfect, a fost înconjurat de comandanţi de oşti geniali; dar iată că Germania se află în criză – unde au dispărut geniile? O armată cu adevărat decapitată: comandantul suprem nu se încrede în nimeni, face totul singur, prin strategia sa a dus deja ţara pe marginea prăpastiei – însă, dacă este să admită pe altcineva în problema conducerii, va fi şi mai rău.

Aşa spune şi Goebbels: există talente, numai că trebuie scoase la iveală. Pînă la înfrîngerea definitivă mai sînt două luni. Mai puţin chiar. N-ar fi timpul să-şi vină în fire? Au pierdut războiul, iar acum şi-au adus aminte că nu ar fi fost rău să-şi fi căutat generali inteligenţi. Goebbels se precipită, dar Hitler nu se grăbeşte să-şi schimbe comandanţii, care au dovedit incompetenţă deplină. Însemnările din aceeaşi zi de 3 martie 1945: „Gauleiterii sînt disperaţi de indecizia manifestată de Führer în cele mai importante probleme de cadre şi îmi cer în modul cel mai convingător să mă străduiesc să-l trezesc pe Führer să facă schimbări in extremis în conducerea aviaţiei militare şi în conducerea politicii externe germane” – „Comandantul suprem al Wehrmacht-ului şi Comandamentul general al forţelor terestre au solicitat în Turingia un număr de apartamente suficient pentru instalarea a 54 de mii de persoane. Cum poate aparatul unui comandament militar să comande un asemenea număr?! Această supradimensionare îl împiedică să mai poată îndeplini vreo sarcină…”. Însă aceasta nu este totul. În afară de Comandamentul suprem al Wehrmacht-ului (OKW) şi de Comandamentul general al trupelor terestre (OKH), în Berlin se aflau Comandamentul general al flotei (OKM) şi departamentul lui Göring – Comandamentul general al Forţelor Aeriene Militare (OKL), care numărau mii şi mii de birocraţi militari. În plus, exista birocraţia SS, a Gestapo-ului… Aşadar, Hitler comandă singur, fără să aibă încredere în nimeni – însă numai în OKW şi OKH are 54 de mii de paraziţi cu epoleţi de colonei, cu eghileţi pompoşi ai Marelui Stat-Major, cu vipuşcă de general. Cu ce se ocupă toţi aceşti taie-frunză-la-cîini?

5 martie: „Nu înţeleg de ce Führerul, avînd o minte atît de înţeleaptă, nu se poate menţine deasupra Marelui Stat-Major, căci, la urma urmei, este Führer şi este obligat să ordone”.

7 martie: „La amiază am avut o consfătuire cu persoane competente din centrele militare de recrutare privind o simplificare radicală a înrolării. Ofiţerii acestor instituţii mi-au făcut impresia unor bătrînei incapabili şi prăfuiţi. Iar asemenea tipi au dirijat recrutările pe toată durata războiului!”.

8 martie: „Keitel a ordonat deja să se reţină 110 trenuri pentru evacuarea din Berlin a Comandamentului suprem al Wehrmacht-ului şi a Comandamentului general al trupelor de uscat. Aceşti fugari nu se vor deştepta niciodată. Aş fi vrut să ştiu cînd vor lua decizia să rămînă pe loc şi să se apere” – „Nu avem nici în sectorul militar, nici în cel civil un centru puternic de conducere; totul trebuie raportat Führerului, lucru posibil numai într-un număr infim de cazuri”. Hitler dă singur ordinele, însă între comandant şi subordonat trebuie să existe o legătură biunivocă. Comandantul poate da ordine corespunzătoare situaţiei numai în cazul în care cunoaşte situaţia. Dar poate oare fiecare comandant de corp de armată, de divizie, de brigadă, de regiment, de batalion ş.a.m.d. să ajungă să telefoneze, să bată la uşa Führerului său şi să raporteze situaţia? Este posibil aşa ceva?

10 martie: „Rundstedt a îmbătrînit prea mult şi acţionează foarte des după şabloanele primului război mondial. De aceea, e puţin probabil să poată stăpîni situaţia care se complică în Vest” – „Ce uriaş este aparatul nostru militar de conducere! La un asemenea număr nu se simt decizii creatoare palpabile” – „Pentru laşitate în faţa inamicului, generalul-colonel Fromm este condamnat la moarte”.

12 martie: „O bună parte din vină Führerul o pune pe seama lui Himmler” – „Deocamdată Himmler nu a justificat încrederea ce i s-a acordat prin numirea sa pe post de comandant militar. Führerul este total nemulţumit de el” (Cu patru zile înainte, pe 8 martie, apărea însemnarea: „Himmler se ţine foarte bine. Face parte dintre oamenii noştri cei mai tari”.) – „Îl întreb pe Führer de ce în asemenea probleme importante ale ducerii războiului nu dă pur şi simplu ordine. Führerul îmi răspunde că acest lucru nu ajută prea mult, deoarece, chiar şi atunci cînd dă ordine clare, executarea lor este împiedicată de sabotaj”.

Iată deosebirea! Noi, ruşii, ne-am obişnuit să fim consideraţi nişte dezordonaţi. Dar, oare, şi-ar putea imagina cineva ca ordinul lui Stalin să nu fie executat? În clipele cele mai grele, critice, extrem de critice, cînd trupele lui Hitler se aflau la porţile Moscovei, cînd Moscova era gata să cadă, orice ordin al lui Stalin se executa pe loc. Repet: orice ordin! Pe nemţi îi considerăm cea mai disciplinată naţie. Nu atît disciplinată, cît pedantă. Însă situaţia este următoarea: nimeni nu execută ordinele lui Hitler – ba acesta nici nu le mai dă, ştiind dinainte că oricum nimeni nu le va executa. La război este nevoie de o minte pătrunzătoare chiar la vîrful puterii şi o disciplină fără crîcnire pe toate treptele aflate mai jos. În aceasta şi constă diferenţa dintre Armata Roşie şi Wehrmacht: nemţii aveau probleme de disciplină. La ei nu era ordine. Fiecare general făcea după cum îl tăia capul, fără să se supună puterii supreme.

Goebbels continuă: „Führerul intenţionează să se lupte cu nesupunerea tot mai mare a generalilor prin intermediul creării unor tribunale volante sub conducerea generalului Hübner, cu misiunea de a cerceta fără întîrziere orice manifestare de nesupunere în mediul comandantului Wehrmacht-ului, de a-i judeca, condamna şi executa prin împuşcare pe vinovaţi după legile pe timp de război. Nu se poate ca în această fază critică a războiului fiecare să-şi poată permite să facă ce vrea. Însă cred că, totuşi, Führerul nu va atinge rădăcina problemei. Ar trebui să cureţe pătura conducătoare a Wehrmacht-ului, căci dacă la vîrf nu se face ordine, nu-i de mirare că şi organele subordonate merg pe căile lor”.

Ia te uită! Ar trebui curăţată pătura conducătoare a Wehrmacht-ului! Corect. Dar tîrziu. Trebuia ca înainte de război să fie împuşcaţi o sută-două de generali şi atunci, la momentul critic, ceilalţi n-ar fi dus armata germană în abisul anarhiei. Nu se poate obţine victoria fără disciplină. Ordinul şefului este lege pentru subordonat! Acest lucru nu l-au înţeles nemţii, aici se află slăbiciunea lor. Hitler însă e bun. Este într-adevăr o realizare unică: să baţi cea mai disciplinată armată din lume în situaţia în care generalii nu execută ordinele puterii superioare.

Goebbels insistă: este necesară o curăţare a corpului de comandă superior. „Führerul îmi replică la acestea că nu există om care, de exemplu, ar putea conduce acum trupele noastre de uscat. Are dreptate atunci cînd spune că, dacă l-ar fi numit în acest post pe Himmler, catastrofa ar fi fost şi mai mare decît acum.”

Au trîntit cu pumnul în masă domnii naţional-socialişti. Este nevoie de un nou comandant al trupelor de uscat, însă candidaturile generalilor şi feldmareşalilor nici măcar nu sînt examinate. S-a anunţat un singur nume – şi nu este vreun militar, general sau feldmareşal, ci reichsführerul SS Himmler, obercălăul, căpetenia tuturor călăilor şi şeful tuturor lagărelor morţii. Nu are nici un fel de merite sau distincţii militare. Însă nici el nu merită să fie numit, căci va fi şi mai rău.

13 martie: „În anticamera Führerului aşteaptă generalii noştri. Vederea acestei adunături de oameni obosiţi acţionează deprimant. Este ruşinos că Führerul are atît de puţini colaboratori militari cu autoritate” – „Atît de măruntă este majoritatea consilierilor militari ai Führerului!”.

14 martie: „Colaboratorul meu Lize se ocupă cu verificarea Wehrmacht-ului în Olanda. A aflat acolo o situaţie foarte drăguţă şi nostimă: în Olanda s-au instalat destule state-majore, aduse din Franţa şi Belgia, iar acestea duc în satele olandeze o viaţă paşnică, sorbind bere în tihnă”.

21 martie: „Generalii trimişi pe frontul din Saar nu au nici un rost”.

22 martie: „Rundstedt este prea bătrîn şi prea greoi”.

24 martie: „Avem indicaţii arhisuficiente. Ceea ce ne lipseşte sînt oamenii energici”.

26 martie: „Este necesară o reformă radicală – de sus pînă jos”. Ceva mai departe vom vedea ce se înţelege prin „reformă”.

27 martie: „Gauleiterii noştri sînt prea bătrîni. Trebuiau făcute schimbări de personal cu cîţiva ani mai înainte, pentru că la 60-70 de ani oamenii nu mai sînt în stare s-o scoată la capăt cu aceste cerinţe grozave”.

28 martie: „Führerul a adunat în jurul său numai persoane slabe de caracter, pe care nu se poate baza în momente critice” – „În multe cazuri, gauleiterii noştri se dovedesc a fi complet neajutoraţi” – „Pur şi simplu este îngrozitor să-l vezi pe Führer – marele revoluţionar – înconjurat de asemenea persoane mediocre. El şi-a făcut un anturaj de militari, care e supus unor atacuri permanente din toate părţile. El însuşi îi numeşte pe Keitel şi pe Jodl «bătrîneii», care au obosit şi s-au uzat în aşa măsură încît, în situaţia actuală grea, nu mai sînt capabili de decizii cu adevărat mari”.

31 martie: „În ultimele 24 de ore Führerul a dormit doar două ore. Faptul se poate explica prin aceea că nu are ajutoare care să ia asupra lor marea parte a muncii de rutină. Astfel, a trebuit să-l trimită pe Guderian în concediu, pentru că acesta a devenit absolut isteric şi neurastenic” – „Doctorul Dietrich este un laş vădit, nu se descurcă în faţa sarcinilor provocate de criza actuală. În asemenea momente este nevoie de personalităţi puternice… Iar doctorul Dietrich nu face parte din această categorie…” – „Guderian nu are tărie de caracter. Şi este prea nervos” – „Se înţelege că în Wehrmacht se vor găsi destule talente eficiente, dar cu mare greutate”.

Goebbels nu scrie nimic despre flotă. Pentru că flota deja nu mai există. Însă în Luftwaffe este o degringoladă totală.

5 martie: „La comandamentul aviaţiei militare nu s-a schimbat nimic, ceea ce şi explică dezorganizarea ei totală”.

8 martie: „În expresii scurte, Himmler se referă la Göring şi Ribbentrop, pe care îi consideră vinovaţi de toate greşelile de război comise de conducerea noastră – şi aici are absolută dreptate. Însă nu ştie cum să-l facă pe Führer să se despartă de amîndoi şi să-i înlocuiască cu personalităţi noi, puternice” – „Dacă Göring va rămîne, acest fapt ameninţă să ducă, dacă nu a şi dus cumva, la o criză guvernamentală” – „Conducerea militară este deranjată peste tot de Göring şi Ribbentrop”.

11 martie: „Flota militară aeriană nu face nici cît o ceapă degerată”.

12 martie: „Ca personalitate, Göring a coborît mult şi a căzut în letargie. Führerul vorbeşte despre acest lucru fără echivoc… Ce tragedie pentru aviaţia noastră! A ajuns într-o decădere totală”.

14 martie: „Direcţia aviaţiei militare este o instituţie absolut coruptă şi de aceea este cu totul de înţeles propunerea lui Kerber de a fi pur şi simplu desfiinţată sau redusă la minimum întrucît, oricum ar fi, nu-şi mai poate executa misiunile” – „Aviaţia militară este o ruşine pentru partid şi pentru întreaga ţară”.

15 martie: „Nu se mai poate vorbi despre aviaţia militară ca despre un organism unitar şi o anume categorie de trupe, căci în această parte componentă a Wehrmacht-ului, corupţia şi dezorganizarea au atins dimensiuni incredibile”.

21 martie: „În componenţa Forţelor Aeriene Militare sînt totuşi un milion şi jumătate de oameni. Consider că ar fi suficienţi 300-400 de mii”.

22 martie: „Göring este absolut incompetent şi lipsit de har, dar nu i se poate găsi un urmaş”.

26 martie: „Structura rahitică a Forţelor Aeriene Militare”.

Cine este vinovat? Goebbels răspunde şi la această întrebare.

22 martie: „Tot ce povesteşte Führerul despre Luftwaffe sună ca o continuă învinuire adusă lui Göring. Şi cu toate acestea, nu se poate încumeta să rezolve problema reichsmareşalului. De aceea învinuirile sale sînt absolut fără obiect, fiindcă nu atrag după sine nici un fel de consecinţe”.

28 martie: „Führerul a înclinat într-o anume măsură să-l justifice pe Göring. Acesta, după spusele sale, nu este suficient de competent din punct de vedere tehnic pentru a reuşi să sesizeze la timp tendinţele dezvoltării tehnicii aviatice. În afară de aceasta, Marele său Stat-Major îl înşală fără nici un fel de scrupule. Iar acum, acelaşi Stat-Major îl înşală şi pe Führer – de pildă, în privinţa vitezei noilor avioane de vînătoare, strecurîndu-i cifre absolut neverosimile. Însă acum Führerul va pedepsi în chipul cel mai crunt fiecare minciună legată de importantele probleme militare. Se va amesteca fără cruţare în toate chestiunile, chiar şi în problemele organizatorice ale Luftwaffe”. Nici nu ştii de ce să rîzi mai întîi. Al doilea război mondial se încheie, învinge cel care are dominaţia în aer. Germania a pierdut războiul aerian. Cauza: forţe militare aeriene perfect pregătite, cu un efectiv experimentat şi curajos, constructori de avioane germani realmente geniali, o industrie de avioane de prototip înzestrată cu ingineri talentaţi şi maiştri cu fineţe de bijutier, iar deasupra tuturor – soldăţoiul semianalfabet Göring. Hitler a priceput că Göring „nu este suficient de competent din punct de vedere tehnic” în momentul cînd lui şi imperiului său nu i-a mai rămas decît o lună de trăit. Dar chiar înţelegînd că Göring nu corespunde funcţiei ocupate, Hitler nu întreprinde nimic pentru îndreptarea situaţiei. Dimpotrivă, incompetenţa tehnică a lui Göring constituie o justificare şi o apărare în ochii Führerului. Hitler ştie că statul-major al Forţelor Aeriene Militare îl înşală pe Göring şi chiar pe el însuşi – altfel spus, se ocupă cu cea mai ordinară mistificare, le aruncă praf în ochi, umblă cu cioace, îi duce de nas –, dar acestea nu constituie o învinuire la adresa lui Göring, ci o justificare: sărmanul, e înşelat chiar de statul-major. Ehei, dacă tovarăşul Stalin nu că ar fi aflat, ci ar fi bănuit măcar că cineva vrea să-l ducă de nas…

În lumina acestor declaraţii ale Ministerului Propagandei hitleriste ar trebui să reexaminăm comunicatele statului-major al Luftwaffe despre marile biruinţe în aer. Însuşi Goebbels – cel mai mare mincinos (după Lenin) al secolului XX şi al tuturor secolelor precedente – ne spune că statul-major al Forţelor Aeriene Militare germane minte fără scrupule. Iar noi am fost învăţaţi să credem această minciună…

Iar Adolf Hitler ameninţă: mincinoşilor, am să vă fac, am să vă dreg… Aici e diferenţa: Stalin nu a ameninţat niciodată pe nimeni. Repet: NICIODATĂ PE NIMENI. Regula: pe vinovat iartă-l. Sau ucide-l. Ameninţarea este manifestarea prostiei, slăbiciunii şi neputinţei. Ameninţă cei ultragiaţi. Acest lucru îl face şi Führerul: s-a ascuns într-o cazemată de beton, strînge pumnii şi stropeşte cu salivă în toate părţile – acuşi-acuşi va fi mama fiarelor… Hitler este la putere de 12 ani. Timpul s-a scurs. A venit ceasul al doisprezecelea. Iar el nu şi-a dat seama că trebuie să facă ordine.

De dezastrul aviaţiei este vinovat el însuşi. Hitler răspunde personal pentru faptul că a pus în fruntea aviaţiei un prost semianalfabet, înzorzonat cu medalii, şi pentru că l-a menţinut pe Göring în acest post pînă în ultima zi. Chiar în ultima. Pe 29 aprilie 1945, Hitler şi-a scris testamentul politic, iar a doua zi s-a sinucis. În testament l-a scos pe Göring din toate posturile, i-a anulat toate ordinele şi medaliile, l-a exclus din partid (care deja nu mai exista). Fiindcă l-a tîrît după sine pînă în ultima zi şi pentru starea în care a ajuns aviaţia, Hitler poartă toată responsabilitatea.

Şi cu atît mai mult pentru tot ce s-a întîmplat cu trupele de uscat. Structura subordonării era următoarea: chiar la vîrf – Adolf Hitler, Führerul poporului german; lui i se subordonează comandantul suprem al Wehrmacht-ului, care este tot Adolf Hitler. Iar acestuia i se subordonează comandantul trupelor de uscat – dar şi aici e tot Adolf Hitler.

Iată cîte ceva din jurnalele lui Goebbels despre modul cum comanda Hitler.

15 martie: „Ar fi trebuit ca Führerul să nu ţină cuvîntări lungi în faţa colaboratorilor săi, ci să dea ordine scurte, iar apoi să ceară executarea fermă a acestor ordine”.

28 martie: „De regulă, Führerul este aproape de adevăr în judecăţile sale; însă, în acelaşi timp, rareori trage concluzii corecte” – „Cîteodată lasă impresia că umblă cu capul în nori” – „În principiu, Führerul înţelege totul cum se cuvine, dar nu trage nici un fel de concluzii”.

Iar Goebbels vorbea de 54 de mii de trîntori în OKW şi OKH! Aceasta înseamnă că Hitler îşi dă cu stîngul în dreptul. Cine era comandant? Hitler însuşi. El personal conduce şi OKW-ul, şi OKH-ul. Nimeni nu îndrăznea să se bage în ciorba lui. El personal a puit generali-birocraţi pînă peste poate.

În jurnalul de 400 de pagini se vorbeşte mereu de unul şi acelaşi lucru: „O subordonare extrem de sucită în Wehrmacht” – „În partid nu există conducere” – „Din partea lui Bormann vine iarăşi un număr enorm de ordonanţe şi dispoziţii” – „În Germania nu există o mînă forte”. Concluzia finală a lui Goebbels este că în Germania există conducători militari talentaţi, fireşte, dar nimeni nu i-a căutat la timp – iar acum unde să-i caute?

Goebbels are şi o consolare: „Anglo-americanii s-au dovedit a fi extrem de infructuoşi şi de rigizi în realizarea scopurilor lor militare. Nu gîndesc nimic nici în domeniul psihologiei militare, nici în cel al conducerii militare” (20 martie 1945).

„Churchill este un criminal bătrîn” (25 martie 1945).

Iată şi optica sa asupra lui Stalin.

8 martie: „Stalin mi se pare un mare realist faţă de descreieraţii anglo-americani”.

22 martie: „Stalin este realist pînă în măduva oaselor”.

4 aprilie: „Stalin se adresează lui Roosevelt şi lui Churchill ca unor ţînci prostuţi”.

Goebbels îl priveşte pe Stalin cu invidie. Şi, pare-se, cu adoraţie. Pregătirea de război include o mulţime de elemente, dintre care cel mai important este curăţarea conducerii superioare de proşti, tîmpiţi, ticăloşi şi aventurieri. Şi Stalin s-a ocupat serios de această chestiune, deşi insuficient, epurînd parţial corpul de comandă al armatei sale. Goebbels înţelege brusc, în pragul morţii, că în 1937 Stalin a avut dreptate. Iar Hitler…

Dezmeticirea a venit cam tîrziu. Pe 16 martie 1945: „Marele Stat-Major îmi prezintă o carte cu datele biografice şi portretele generalilor şi mareşalilor sovietici. E lesne să scoţi din această carte diferite informaţii din care să rezulte ce greşeli am comis noi în anii din urmă. Aceşti mareşali şi generali sînt, fără excepţie, tineri – aproape nimeni dintre ei nu trece de 50 de ani. Sînt oameni deosebit de energici, iar pe feţele lor se poate citi buna plămadă ţărănească… Pe scurt, sînt silit să trag concluzia neplăcută că aceşti conducători ai Uniunii Sovietice provin din straturile cele mai bune, populare ale societăţii şi sînt mai buni decît ai noştri”.

Această însemnare este cea mai înaltă apreciere făcută activităţii lui Stalin în 1937-1938.

Gîndul superiorităţii generalilor sovietici nu-l părăseşte pe Goebbels. Peste două pagini se întoarce la aceeaşi temă: „L-am informat pe Führer despre cartea pe care Marele Stat-Major mi-a prezentat-o spre analiză, privitoare la mareşalii şi generalii ruşi, adăugînd că, pare-se, nu sîntem în stare să concurăm cu asemenea conducători. Führerul împărtăşeşte pe deplin opinia mea. Corpul nostru de generali este prea bătrîn, şi-a trăit traiul…”. Însemnarea se încheie cu vorbele: „despre colosala superioritate a corpului de generali sovietic”.

Ehei, mai înainte alte cîntece se cîntau.

La întrunirea din 5 decembrie 1940 (citez după jurnalul de serviciu al generalului-colonel F. Halder) Hitler declara: „Rusul nu este perfect. Armata nu are comandanţi adevăraţi”. Acum se dovedea că rusul este perfect, iar Armata Roşie are comandanţi pe care Hitler nu-i are.

Pe 16 ianuarie 1941, Hitler declara generalilor săi despre generalii sovietici: „Comandamentul este lipsit de iniţiativă. Nu are suficientă putere de judecată”. S-a dovedit că are pe deplin.

Uneori, dezmeticirea s-a petrecut şi mai rapid. Pe 5 martie 1945, Goebbels scrie: „Stalin are o serie întreagă de militari eminenţi, dar nici un strateg genial; căci dacă l-ar fi avut, atacul sovietic, de exemplu, n-ar fi pornit pe capul de pod Baranov, ci în Ungaria. Dacă ne-ar fi lăsat fără petrolul maghiar şi austriac…”.

Goebbels a greşit. În aceeaşi zi, 5 martie 1945, cînd scria că ruşii nu au nici un strateg genial, doi mareşali ai Uniunii Sovietice – Rodion Iakovlevici Malinovski, comandantul Frontului 2 ucrainean, şi Feodor Ivanovici Tolbuhin, comandantul Frontului 3 ucrainean – au terminat pregătirea operaţiunii ofensive care avea drept scop principal privarea Germaniei de ultimele ei resurse de petrol din Ungaria şi Austria. Şi să nu credem că celor doi mareşali le-a venit concomitent ideea unei asemenea operaţiuni. Nicidecum. Pur şi simplu deasupra lor se afla încă un mareşal al Uniunii Sovietice – comandantul general suprem Iosif Vissarionovici Stalin. Ideea de a rupe inamicul de sursele de petrol Stalin a enunţat-o oficial de mult – din 3 decembrie 1927: „Cine are dominaţia în chestiunea petrolului, acela are şanse de victorie în războiul viitor”.

Cu mult înainte de război, Stalin a înţeles că trebuie să rupă Germania de România, apoi de Ungaria şi Austria. Tocmai de acest lucru erau preocupaţi mareşalii lui. Pentru respingerea ofensivei sovietice din Ungaria au fost alocate cele mai bune unităţi ale Germaniei: armata 6 tancuri SS, echipată cu cele mai bune tancuri. În fruntea ei se afla cel mai bun tanchist german al momentului, S. Dietrich, distins cu Crucea de Cavaler cu briliante. În fruntea grupării de şoc se afla elita elitelor – Leibstandartess „Adolf Hitler”, adică divizia SS personală a lui Hitler. Uniforma: bonetă neagră cu margine albă, pe bonetă – cranii de argint; pe stofa neagră a mînecii – numele Führerului cusut în fir de argint.

Goebbels fixează evenimentele cu acurateţe germană: „În porţiunea ungară a frontului situaţia capătă un caracter foarte critic” – „În Ungaria situaţia a devenit îngrozitoare. Aici am ajuns într-o situaţie foarte serioasă, care, cum s-a spus deja, este agravată de pierderea raionului maghiar de extragere a petrolului” – „Unităţile noastre SS n-au arătat cine ştie ce. Führerul a decis să dea o lecţie trupelor SS. Din ordinul său, Himmler a plecat cu avionul în Ungaria pentru a lua acestor unităţi însemnele de pe mînecă” – „Trupele SS din Ungaria nu numai că n-au reuşit să-şi pună în aplicare propria ofensivă, dar s-au şi retras, uneori chiar fugind în dezordine” – „Cînd îmi imaginez cum Himmler smulge acum însemnele trupelor SS, mi se face negru înaintea ochilor”.

Citesc aceste lucruri cu o bucurie răutăcioasă: imperfecţii ruşi, untermensch, suboamenii au umplut de sînge mutra rasei superioare! Iar dacă lovitura din Ungaria este o manifestare a genialităţii strategice, această genialitate îi aparţine tovarăşului Stalin. La momentul potrivit, în locul potrivit. Un plan genial la vîrf – o subordonare fără crîcnire pe toate treptele inferioare. Operaţiunea este perfectă şi în proiect, şi în execuţie. Şi asta pentru că Stalin a introdus în armată şi în stat un spirit al ordinii pentru care îl invidiază nu numai Goebbels, dar şi Hitler însuşi. Însemnarea din 5 martie: „Führerul are dreptate spunînd că… Stalin a făcut la timp această reformă şi acum se foloseşte de roadele ei. Dacă o asemenea reformă va fi impusă astăzi de înfrîngerile noastre, pentru succesul final ea a întîrziat cam mult”. Prin reformă, şi Goebbels, şi Hitler înţeleg epurarea armatei prin intermediul lichidării fizice. La 28 martie: „Enunţ amănunţit Führerului ideea că în 1934, noi, din păcate, am scăpat din vedere necesitatea reformării Wehrmacht-ului, deşi aveam posibilităţi în acest sens. Ceea ce a voit Röhm, în fond, este corect, numai că nu trebuia admis ca acest lucru să-l facă un homosexual şi un anarhist. Dacă Röhm ar fi fost normal din punct de vedere psihic şi un caracter integru, de bună seamă că la 30 iunie ar fi fost împuşcate nu numai cîteva sute de ofiţeri SA [Sturmabteilung], ci şi cîteva sute de generali. Pe toate acestea s-a aşternut pecetea unei profunde tragedii, ale cărei consecinţe le resimţim şi astăzi. Atunci a fost momentul prielnic pentru revoluţionarea Reichswehr-ului. Însă din cauza unui anumit curs al evenimentelor, Führerul nu a speculat momentul. Problema este acum dacă vom reuşi, în genere, să recuperăm ceea ce am pierdut atunci”.

Pînă şi Hitler şi Goebbels au înţeles că Stalin a acţionat corect, dar agitatorii noştri în ape tulburi strigă mereu: a decapitat, a decapitat, a decapitat, tragedie, tragedie, tragedie…

Dar oare n-ar fi timpul să ne gîndim la un aspect ciudat? Înainte de război, Stalin a nimicit conducători de oşti geniali, dar a încheiat războiul cu o armată invincibilă şi cu o grupare întreagă de generali şi mareşali la fel de celebri: Rokossovski, Vasilevski, Dragunski, Malinovski, Govorov, Jadov, Konev, Vatutin, Cerniahovski, Novikov, Kuzneţov, Malinin, Badanov, Bogdanov, Antonov, Mereţkov, Kreizer, Rotmistrov, Rîbalko, Leliuşenko, Katukov, Berzarin, Puhov, Purkaev, Golovanov… Parcă poţi să-i enumeri pe toţi! Hitler însă nu şi-a decapitat armata, dar a încheiat războiul cu statul distrus, cu o armată zdrobită şi fără de cap. Aşadar, de ce despre Armata Roşie „decapitată” se scriu mii de cărţi, articole şi lucrări ştiinţifice, iar despre armata fără de cap a lui Hitler nimeni nu scrie nimic? Aş vrea să aflu de ce toţi rîd de politica de cadre a lui Stalin, dar nimeni nu rîde de politica de cadre a lui Hitler? Căci tragedia armatei germane este evidentă. Şi ea constă în faptul că Hitler nu s-a pregătit de război, nu a împuşcat sute de generali înainte de război şi de aceea a pierdut războiul şi a fost nevoit să se împuşte pe sine.

Măreţia sau micimea strategilor se judecă după rezultatele războiului. Atunci haideţi să judecăm după rezultatele finale, haideţi să numărăm bobocii toamna!

Este bine să avem atuul la începutul jocului. Dar şi mai bine la sfîrşit. Să apreciem situaţia. La sfîrşitul războiului, Stalin are o pleiadă de conducători de oşti celebri şi chiar geniali. Hitler nu are nimic. Aşadar, care este mai deştept dintre ei?

Am fost deprinşi să apreciem rezultatele politicii de cadre a lui Stalin la nivel pur emoţional. Am fost deprinşi să gîndim la fel cum gîndeşte un beţiv, care e mînat de sentimente, nu de raţiune. Însă n-ar fi timpul să privim evenimentele din 1937 cu privirea trează, iar nu printre lacrimi de beţiv?

Capitolul 1

Altă cauză

În cursul mobilizării, practic tot corpul de comandă al Forţelor Armate este avansat.

Mareşalul Uniunii Sovietice V.D. Sokolovski

1

Am fost deprinşi să gîndim în bloc. Pentru fiecare problemă, ideologii alcătuiau un program din fraze scurte, ca nişte săgeţi, fraze-adevăruri cu care ne umpleau capetele pînă la saturaţie. Trebuia să gîndeşti la fel cum merg deţinuţii în coloană – uniform. Un pas în lateral era socotit fugă de sub escortă, iar însoţitorul trăgea fără avertisment.

Programul-adevăr despre epurarea Armatei Roşii în 1937-1938 a fost elaborat în timpul lui Hruşciov şi băgat în capetele noastre. Arăta cam aşa:

1. Tuhacevski aproape că este un mare strateg.

2. Încă din 1935, Tuhacevski a prevăzut războiul cu Germania şi a avertizat asupra acestui lucru.

3. Tuhacevski a insistat asupra reînarmării armatei, iar prostul de Stalin şi lacheul său Voroşilov au respins propunerea lui Tuhacevski, fără să-l înţeleagă şi să-l aprecieze.

4. Blücher, Iakir, Uborevici, Putna, Alksnis, Vaţetis, Dîbenko şi toţi ceilalţi au fost giganţi ai cugetării şi ai faptei. Se înţelege că n-au pus la cale nici un complot.

5. Spionajul german a hotărît să decapiteze Armata Roşie în ajunul războiului, să-i extermine pe Tuhacevski şi alte genii. Nemţii „au pierdut” un document, iar Stalin, ros de suspiciune, a crezut plastografia…

6. Epurarea armatei a căpătat dimensiuni catastrofale. Din cinci mareşali ai Uniunii Sovietice au fost lichidaţi trei. Din cinci comandanţi de armată de rangul 1 – cinci. Din doi comisari militari de rangul 1 – amîndoi. Din doisprezece comandanţi de rangul 2 – doisprezece ş.a.m.d. În total au fost ucişi 40.000 de mari comandanţi militari.

7. Stalin a ucis geniile şi i-a lăsat pe proşti. Înfrîngerea Armatei Roşii din 1941 este urmarea directă a epurării din 1937-1938. Din cauza epurărilor, în 1941, comandanţii sovietici, în marea lor majoritate, nu aveau experienţa corespunzătoare, căci se aflau în posturile lor de mai puţin de un an…

Cine a inventat toate acestea?

2

Le-a inventat aşa-zisul spion hitlerist W. Schellenberg: uite, cică, ce deştepţi sîntem noi, ce operaţiuni am reuşit să urzim! L-am îmbrobodit pe Stalin însuşi, l-am înşelat, l-am prostit! Am decapitat fără război Armata Roşie cu mîna lui Stalin.

Cînd hitleriştii povesteau istorii uimitoare despre documente pierdute, nimeni nu riposta. Născocirile socialiştilor hitlerişti nu meritau răspuns. Nenorocirea este că marxiştii au preluat aiureala, au repetat-o şi au sporit-o de nenumărate ori. Iar Occidentul a preluat şi a răspîndit în cele patru puncte cardinale invenţia marxist-hitleristă despre Armata Roşie decapitată. Şi mulţi alţii o repetă fără să stea pe gînduri.

Iar agitatorii noştri o ţin una şi bună: exact aşa a fost, cît de prost a putut fi Stalin, n-a ştiut să aprecieze geniile. Iată ce spune consilierul preşedintelui Rusiei, generalul-colonel D.A. Volkogonov, încercînd să explice cauza lichidării mareşalului Uniunii Sovietice V.K. Blücher: a fost „un adevărat comandant”, înzestrat „cu o minte analitică”. La care adaugă: „Dar Stalin nu prea avea nevoie de astfel de oameni” (Triumf i traghedia [Triumf şi tragedie], vol. 1, partea 2, p. 270). Din declaraţia generalului Volkogonov rezultă, fără tăgadă, că Stalin a fost un om nu prea inteligent şi nu se pricepea la strategie. Dacă ar fi priceput-o, ar fi făcut invers: ar fi împuşcat imbecilii şi ar fi păstrat geniile. Aceasta este doar o frază, însă toate cărţile şi toate articolele generalului Volkogonov spun acelaşi lucru: Stalin a decapitat armata, Stalin nu avea nevoie de oameni capabili să gîndească, lui îi plăceau mai mult prostovanii.

Mi se pare că asemenea declaraţii ale lui Volkogonov şi ale altor ideologi de la Kremlin sînt jignitoare pentru poporul şi armata noastră. Tichia de August-prostul, care se încearcă a fi pusă pe capul lui Stalin, ne acoperă pe noi toţi cei care ne-am născut în timpul lui şi după. Orice străin cu care încep să vorbesc despre război îmi spune: sînteţi idioţi, n-aţi ştiut să vă păstraţi geniile, sînteţi paranoici, aţi crezut într-un fals! Poveşti despre genii distruse şi idioţi înapoiaţi mintal terfelesc toată istoria noastră militară, mînjesc toate jertfele, toate faptele eroice şi suferinţele poporului. Despre ce fel de istorie militară poate fi vorba, dacă în fruntea statului şi armatei stă cretinul de Stalin, care nu are nevoie de conducători de oşti inteligenţi?

Discuţiile despre strategii lichidaţi, despre prostul de Stalin şi despre tovarăşii săi „imperfecţi” din punct de vedere mintal sînt jignitoare şi pentru popoarele din Europa Centrală: rezultă că Estonia, Lituania, Letonia, Polonia, Cehoslovacia, Ungaria, Bulgaria, România, Germania de Est au fost subjugate de proşti, care nu se pricep la strategie. Ba lui Stalin i-au revenit şi China, şi Mongolia, şi Coreea de Nord…

Dar ideologii de la Kremlin nu mai contenesc: Stalin a nimicit titanii gîndirii strategice… a vlăguit… a decapitat… în 1941, comandanţii ocupau un post mai puţin de un an…

Iar o dată nu m-am mai putut abţine.

3

Ridic receptorul. Telefonez la consilierul preşedintelui Rusiei, doctorul în ştiinţe istorice şi doctorul în filosofie (marxist-leninistă), membrul corespondent al Academiei Ruse de Ştiinţe, deputatul Dumei de Stat, fostul şef al Direcţiei de Propagandă Specială, fostul şef al Institutului de Istorie Militară (istoria noastră militară, care era pe linia propagandei speciale), profesorul, generalul-colonel Dmitri Antonovici Volkogonov. Mă prezint:

— V. Suvorov, alias Rezun, agent al tuturor serviciilor de spionaj imperialiste, duşman al neamului omenesc. Bună ziua, Dmitri Antonovici!

— Bună ziua. Iar o să ne „buşim”?

— Iar, Dmitri Antonovici. Aţi scris o carte, însă nu poate fi aşa.

— Şi de ce, mă rog?

— Nu poate fi pentru că nu a putut fi niciodată aşa.

El îmi aminteşte, cu glas molcom, că are acces la toate secretele fostei Uniuni Sovietice. Doar lui i s-a permis să vadă toate dosarele speciale ale Biroului Politic. Se interesează politicos dacă am acces la dosarele speciale, la arhivele lui Lenin, Stalin, Troţki, Molotov…

M-am gîndit, am cîntărit lucrurile, m-am uitat în tavan, am spus „eeeh”, am răsuflat adînc şi am recunoscut:

— Nu am acces la secretele Biroului Politic.

— Atunci cum o să ne certăm, frăţioare? Ca întotdeauna, prin logică de spion?

— Ne vom descurca şi fără logică de spion. În cazul nostru ajunge pe deplin obişnuita logică ţărănească.

— Şi prin logică poţi combate faptele istorice şi documentele de arhivă strict secrete?

— Nu am de ce să combat faptele şi documentele, însă uitaţi-vă care sînt concluziile… Dmitri Antonovici, se putea să nu fi înţeles cele scrise, să fi interpretat eronat…

În acel moment ceva „a scîrţîit”. „A scîrţîit” la Moscova, iar pe mine, la Bristol, m-a făcut să mă crispez. Unu-zero. Trebuie să-i dau lui Dmitri Antonovici ceea ce este al lui Dmitri Antonovici. Era un om politicos. Ne-am scăpărat odată săbiile în pagini de jurnal… În articolele sale era în dezacord cu afirmaţiile mele violente, dar nu era ură. Era gata totdeauna să-şi asculte adversarul. De aceea l-am şi sunat, pentru că eram convins: e sau nu de acord, dar ascultă.

— Spune! Ascult.

Şi mi-am spus părerea. Legenda marxist-hitleristă despre armata „decapitată” este formată din şapte părţi. Să începem cu ultima. Această parte spune că la începutul războiului, din cauza epurărilor staliniste, comandanţii sovietici n-au izbutit să acumuleze experienţă, pentru că se aflau în funcţie de mai puţin de un an. Aşa este?

— Aşa-i, mi se răspunde.

— Minunat. Accept punctul dumneavoastră de vedere, Dmitri Antonovici. Pentru cinci minute.

4

La început am fost de acord cu Dmitri Antonovici. Procedeul este următorul: să fii de acord. Formal. Apoi să faci speculaţii de pe poziţiile adversarului. Iată: să admitem că Dmitri Antonovici Volkogonov are dreptate sută la sută. Două sute la sută. Trei sute. Haideţi chiar să ne imaginăm că în vara anului 1937 Stalin i-a împuşcat pe toţi comandanţii. Pe toţi pînă la unul. De la comandanţii de pluton pînă la mareşalii Uniunii Sovietice. I-a mînat în cariere părăsite şi i-a secerat cu mitraliera. Iar în locul lor a numit alţi comandanţi. Schimbarea totală a corpului de comandă. Ce s-ar fi întîmplat în această situaţie? În vara lui 1941, toţi comandanţii numiţi trebuiau să aibă un stagiu de patru ani.

Cum s-a făcut că schimbarea s-a petrecut în 1937, iar în 1941, majoritatea covîrşitoare a comandanţilor aveau un stagiu de serviciu în funcţiile ocupate mai mic de un an?

Am spus aceste lucruri şi în receptor iar a scîrţîit. Doi-zero. Însă eu prevăzusem acest scîrţîit: s-a depărtat de receptor, a dat înapoi.

S-a auzit ca un zăngănit de sabie – generalul Volkogonov nu se predă: doar n-au împuşcat numai în 1937, ci şi în 1938.

Sînt de acord cu acest lucru. În totalitate. Sută la sută. Două şi trei sute la sută. Să admitem că toţi comandanţii numiţi în 1937 au fost duşi în cariere în anul următor şi seceraţi şi ei cu mitraliera. În şiruri lungi. Şi a fost numit la comandă un al treilea corp. În acest caz, al treilea corp de comandă, înaintat în 1938, în vara anului 1941 trebuia să aibă trei ani de stagiu. Să spunem că în trei ani unii se vor fi dedat beţiei, alţii se vor fi înecat în vreun rîu… O sută, două, trei vor fi fost împuşcaţi în 1939, 1940, în prima jumătate a lui 1941. Putea să fie vreo deplasare, vreo mutare. Însă majoritatea trebuiau să rămînă la locurile lor. Cum de s-a întîmplat că schimbarea corpurilor de comandă s-a petrecut în 1937-1938, iar peste trei-patru ani, noii comandanţi nu aveau un an de serviciu în funcţie?

5

Problema poate fi privită şi din alt punct de vedere. La ruşi armata este mare. Şi patruzeci de mii nu e foarte mult. Se cunoaşte cifra corpului de comandă (azi se spune corpul ofiţeresc) al Armatei Roşii în februarie 1937: 206.000. Sursa: membrul Biroului Politic, comisarul poporului pentru apărare, mareşalul Uniunii Sovietice K.E. Voroşilov, în cuvîntarea strict secretă la plenara CC din februarie-martie. Stenograma a fost publicată în Voenno-istoriceskom jurnale (Revista de istorie militară) (nr. 1, 1993, pp. 60-63).

Să presupunem că din 206.000 au împuşcat 40.000, adică mai puţin de 20%.

Întrebarea este aceeaşi, numai că sub altă formă: cum s-a putut întîmpla că au împuşcat mai puţin de 20%, dar în 1941, MAJORITATEA comandanţilor nu aveau un an de serviciu în funcţia ocupată?

6

— Aşadar, care este chestiunea?

În glasul generalului se simte interesul – interesul profesionistului, interesul cercetătorului. Urma de neplăcere s-a stins, iar interesul a prins aripi. Toate ofensele personale sînt uitate, acum generalul-colonel Volkogonov caută răspuns la o întrebare: de ce, în 1941, comandanţii Armatei Roşii nu au anii de stagiu în posturile ocupate, dacă epurarea a avut loc cu trei-patru ani înainte de invazia germană? L-am trezit din amorţire pe Dmitri Antonovici. Iar apoi l-am şi convins. Dacă nu voi reuşi să mai conving pe altcineva, sînt totuşi liniştit, căci am tulburat pe un om cu întrebările mele, iar tulburîndu-l, i-am sugerat o altă soluţionare, pe care a acceptat-o, motiv pentru care mă mîndresc.

Mi-a căzut mie sarcina să-l conving pe cel care a avut acces la toate secretele lui Lenin, Stalin, Troţki şi la toate dosarele speciale ale Biroului Politic.

Oricine poate fi convins, dacă există exemple pentru comparaţie, căci totul se cunoaşte prin comparaţie. Pentru a înţelege această problemă, trebuie să comparăm situaţia corpului de comandă al Armatei Roşii… Cu ce? Chiar şi cu Wehrmacht-ul hitlerist, fiindcă sînt lucruri comune. La noi a ieşit victorioasă revoluţia socialistă. Lenin este socialist, şi Hitler este socialist. Şi să nu-i numim pe hitlerişti „bruni” – aveau cămăşile brune, dar steagul lor era roşu. Lenin avea cămaşa albă, dar noi nu ţinem de tabăra albilor. Troţki avea un veston gri-verde, însă nu spuneam că este „verde”. Lenin, Hitler, Buharin, Himmler, Troţki s-au manifestat sub drapelul roşu, de aceea toţi trebuie numiţi „roşii”. De ce să-i numim pe unii după culoarea drapelului, iar pe alţii după culoarea cămăşii? Ar fi incorect să le spunem „roşii-bruni”. Nu este mai simplu să-i numim şi pe unii, şi pe alţii după culoarea sîngeroasei lor ideologii? Dacă dorim să subliniem că avem în vedere ambele tipuri de socialişti, de ce nu le-am spune după numele părinţilor întemeietori? Socialişti-leninişti, socialişti-hitlerişti – astfel s-ar limpezi totul. Ideologia bolşevicilor şi a hitleriştilor este aproape aceeaşi. Şi scopurile sînt aceleaşi. Hitleriştii considerau că ei deţin socialismul adevărat, iar leniniştii – pe cel denaturat; dar şi leniniştii considerau că ei îl deţin pe cel adevărat, iar ceilalţi – pe cel deviant. La ei totul se baza pe ură. Şi la noi tot pe ură. Numai că la ei era ură de rasă, la noi ură de clasă. E mare diferenţa? Şi să nu uităm un lucru: părintele ideologic al lui Hitler a fost Gottfried Feder, cel care a chemat la revoluţia mondială sub lozinca de toţi cunoscută: „Proletari din toate ţările, uniţi-vă!”.

Se poate replica: Hitler nu a fost întotdeauna credincios dogmelor marxiste şi nu l-a urmat întru totul pe Marx. A deviat. De acord. Dar oare Marx însuşi a păstrat credinţă dogmelor sale? Oare Marx a urmat în toate învăţătura sa? Nu cumva Marx s-a contrazis pe sine? Oare nu el este cel care, la sfîrşitul vieţii, a ajuns la negarea totală a concepţiei sale? Nu Marx a spus: „Nu mai sînt marxist”?

Vom mai vorbi despre ideologie. Acum să vorbim despre armată, care are o ideologie asemănătoare, un drapel roşu asemănător, scopuri asemănătoare. Cum stăteau lucrurile în cazul corpului de comandă al Wehrmacht-ului în preajma şi în prima perioadă a celui de-al doilea război mondial?

Stăteau la fel ca şi la sovietici. Ba mai rău.

Începutul oficial al celui de-al doilea război mondial este la 1 septembrie 1939. În această zi, unităţile Wehrmacht-ului au intrat cu forţa în Polonia. La operaţiune au participat cinci armate împărţite în două grupări: „Sud” şi „Nord”. TOŢI comandanţii armatelor germane şi grupărilor de armate, TOŢI locţiitorii lor şi şefii de state-majore cu locţiitorii lor aveau stagiul în posturile ocupate mai mic de un an. Chiar mai mic de o lună. Dacă e puţin, adaug: sub zece zile.

Cei curioşi, luaţi biografia oricărui general hitlerist celebru şi verificaţi.

În mai 1940 are loc invazia în Franţa. Şi iar: majoritatea covîrşitoare a comandanţilor superiori şi, în general, tot corpul ofiţeresc al Wehrmacht-ului nu are mai mult de un an în funcţie.

Pe 22 iunie 1941, are loc atacarea Uniunii Sovietice. Tabloul este acelaşi: din nou generalii, dar şi întregul corp de comandă al Wehrmacht-ului este în majoritate în funcţie de mai puţin de un an.

Marxiştii şi hitleriştii ne-au învăţat pe noi, ruşii, să rîdem de noi înşine.

E lucru de laudă să-ţi vezi propriile defecte. Dar, înainte de a rîde, de ce n-am arunca o privire asupra inamicului? Hitler a neglijat elementul atît de important al pregătirii de război care este epurarea armatei de aventurieri şi dezordonaţi. Hitler nu şi-a curăţat armata în acei ani, dar situaţia lui este aceeaşi ca şi la sovietici. E timpul să ne punem întrebarea: de ce s-a întîmplat aşa?

Şi e timpul să înţelegem: altfel nu putea fi.