Edmund de Waal, The Hare with Amber Eyes. A Hidden Inheritance
© 2014 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4389-9

ISBN PDF: 978-973-46-4390-5

ISBN print: 978-973-46-4195-6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: iepure din fildeş cu ochi încrustaţi din corn de bivol de culoarea chihlimbarului, semnat Masatoshi, Osaka, cca 1880, colecţia autorului

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

EDMUND DE WAAL este profesor de ceramică la University of Westminster. Lucrările lui sînt expuse în muzee din întreaga lume, inclusiv Victoria and Albert Museum din Londra şi Tate Britain. Locuieşte la Londra împreună cu familia.

Pentru Ben, Matthew şi Anna
şi pentru tatăl meu

Chiar cînd nu mai ţii la unele lucruri, faptul de a fi ţinut cîndva la ele continuă să aibă o anumită importanţă, pentru că erai mînat de motive care le scăpau celorlalţi. Simţim că amintirea acelor sentimente nu este decît în noi; trebuie să ne retragem în noi pentru a o privi. Nu-ţi bate joc prea mult de acest jargon idealist, căci vreau să spun prin asta că am iubit mult viaţa şi că am iubit mult artele. Acum sînt cam prea obosit pentru a mai trăi cu ceilalţi, iar aceste vechi sentimente, ce-mi aparţin atît de mult mie însumi, mi se par, şi asta-i o manie a tuturor colecţionarilor, foarte preţioase. Îmi deschid mie însumi inima ca pe un fel de vitrină, privesc una cîte una atîtea iubiri pe care ceilalţi nu le vor fi cunoscut. Spun, ca Mazarin vorbind despre cărţile sale, dar fără nici o spaimă, cît e de neplăcut că trebuie să părăsesc toate astea.

Charles Swann
Marcel Proust, Sodoma şi Gomora¹

1. Traducere de Irina Mavrodin, Univers, Bucureşti, 1995, pp. 103-104 (n.tr.).

Partea I

Paris, 1871-1899

1

Le West End

Am pornit pe urmele lui Charles într-o zi însorită de aprilie. Rue de Monceau este o stradă lungă din Paris, tăiată în două de fastuosul bulevard Malesherbes, ce dă în cele din urmă în bulevardul Péreire. Strada urcă printre clădiri de piatră, hoteluri care dezvoltă discret teme neoclasice, fiecare fiind un palat florentin în miniatură cu partere puternic rusticizate şi cu o grămadă de capete, cariatide, cartuşe. La numărul 81 din rue de Monceau se află Hôtel Ephrussi, de unde începe călătoria netsuke-lor mele; hotelul este aproape în vîrful dealului, după sediul casei de modă Christian Lacroix. Este chiar alături, acoperit de un văl de tristeţe, adăpostind astăzi birourile unei firme de asigurări medicale.

Este foarte frumos. Cînd eram mic, desenam clădiri ca aceasta, stînd după-amiezi întregi, răbdător, ca să trec cu tuş umbrele făcute cu creionul, să se vadă mai bine reliefurile ferestrelor şi ale stîlpilor. Este ceva muzical într-o elevaţie de acest gen; un ritm vital ce se încearcă să fie imprimat unor elemente clasice precum cele patru coloane corintice care se înalţă pentru a ritma faţada şi cele patru blocuri de piatră de pe parapet. E înalt cît un bloc cu cinci etaje, cu opt ferestre pe latura mai scurtă şi lespezi mari de piatră la nivelul străzii, piatră lucrată

Hôtel Ephrussi din rue de Monceau

în aşa fel încît să pară mîncată de vreme. Trec pe lîngă el de vreo două ori. A treia oară observ, în grilajul de metal de la stradă, E-ul dublu al familiei Ephrussi, ai cărui cîrlionţi se profilează pe ovalul ferestrei. Edificiul ăsta îmi scapă printre degete. Încerc să îi înţeleg această rectitudine, să descopăr ce anume îmi spune despre siguranţa celor care au vrut să-l construiască. Mă strecor în pasaj, ajung în curte şi apoi, pe sub altă boltă, la clădirea de cărămidă roşie a grajdurilor, cu odăile servitorilor la etaj. Un diminuendo plăcut de materiale şi texturi.

Un om livrează nişte pizza la birourile firmei de asigurări medicale. Uşa de acces care dă în holul de la intrare al palatului este deschisă. Intru şi mă trezesc în faţa scărilor cu grilaj de fontă şi filigran aurit, care urcă în spirală, ca un fuior de fum, pe toată înălţimea clădirii, pînă la lanternou. Într-o nişă adîncă este o urnă de marmură; tot de marmură este şi podeaua care seamănă cu o tablă de şah. Aud zgomot de paşi pe trepte: nişte directori coboară scările. Mă retrag, stînjenit. Nici n-aş şti de unde să încep, ca să explic motivele acestei căutări prosteşti. Privesc casa din mijlocul străzii, fac cîteva fotografii. Parizienii care trec prin faţa mea înclină capul, scuzîndu-se. Studierea unei case este o adevărată artă. Trebuie să înveţi să-ţi dai seama cum se încadrează casa în peisaj, fie el urban sau rural, să descoperi cît spaţiu ocupă ea în această lume, cît din lume îşi apropriază. Casa de la numărul 81, de exemplu, aproape că se ascunde printre edificiile din preajma ei. Alte clădiri sînt mai maiestuoase ori mai anonime, puţine sînt mai discrete.

Mă uit spre fereastra de la etajul al doilea. Acolo era apartamentul lui Charles. Unele camere dădeau spre casa mai evident clasică de vizavi; de la celelalte ferestre vedeai panorama acoperişurilor care se întindeau dincolo de curte, o aglomerare de frontoane şi hornuri. Apartamentul era compus dintr-o anticameră, două saloane – dintre care unul fusese transformat în birou –, o sufragerie, două dormitoare şi o petite. Mă gîndesc puţin. El şi fratele său, Ignace, trebuie să fi ocupat două apartamente alăturate pe acest etaj, fratele lor mai mare Jules şi mama lor, Mina, care rămăsese văduvă, locuiau la etajul de dedesubt, în apartamentul cu tavane mai înalte, ferestre mai largi, balcoane ornate – în această dimineaţă de aprilie – cu ghivece de plastic din care zîmbesc nişte muşcate roşii cu tulpina lungă. Curtea casei avea un acoperiş de sticlă, conform registrelor cadastrale, care nu mai există astăzi. Iar grajdurile, acum transformate într-un mic apartament cochet, adăposteau cinci cai şi trei trăsuri. Era oare suficient, mă întreb, pentru o familie mondenă numeroasă care voia să facă impresie bună în societate?

Casa este enormă, însă cei trei fraţi probabil că se întîlneau în fiecare zi pe scările acelea în spirală decorate cu negru şi auriu ori auzeau ecourile trăsurii care era pregătită în curte sub acoperişul de sticlă. Sau se întîlneau cu prieteni care treceau prin faţa uşii lor cînd urcau la un apartament aflat pe unul dintre etajele superioare. Dar probabil că ştiau cum să evite să se vadă şi să se audă unul pe altul: nu e uşor de trăit atît de aproape de membrii propriei familii – recunosc, gîndindu-mă la fraţii mei. Probabil că se înţelegeau bine, poate că n-au avut încotro. În fond, Parisul era doar o chestie de afaceri.

De fapt, Hôtel Ephrussi era şi o reşedinţă particulară, dar şi sediul parizian al afacerii unei familii ilustre. Avea un corespondent la Viena, monumentalul Palais Ephrussi din Ringstrasse. Cele două edificii au în comun un fel de tensiune dramatică, de parcă şi-ar lua o anumită înfăţişare în public. Amîndouă au fost construite în 1871 în zone noi şi elegante ale celor două oraşe, rue de Monceau şi Ringstrasse erau străzi de dată atît de recentă, încît erau încă nefinalizate şi discordante, cu şantiere zgomotoase şi pline de praf. Spaţii care încă se inventau, sfidînd cartierele tradiţionale şi străduţele lor mai înguste.

Dacă această casă particulară, în decorul său citadin particular, pare puţin teatrală, motivul este, cred, punerea în scenă a unei intenţii precise. La Viena, ca şi la Paris, aceste proiecte se încadrau într-un proiect familial mai amplu. Într-adevăr, familia Ephrussi călca pe urmele familiei Rothschild, care, din Frankfurt, îi trimisese la începutul secolului al XIX-lea pe cei din generaţia tînără să colonizeze capitalele Europei. La fel a făcut şi Avraamul familiei mele, Charles Joachim Ephrussi; pusese la cale o campanie de expansiune avînd ca punct de plecare Odessa, în anii 1850. Un adevărat patriarh, avea doi fii din prima căsătorie, Ignace şi Léon, iar apoi, cînd s-a recăsătorit, la 50 de ani, a mai avut şi alţi moştenitori: încă doi băieţi, Michel şi Maurice, şi două fete, Thérèse şi Marie. Toţi copiii săi aveau să devină bancheri sau să se căsătorească cu membri ai unor dinastii de evrei.

Odessa era un oraş de la frontiera vestică a Rusiei imperiale, aflat în Zona de Rezidenţă, regiunea în care evreii aveau voie să se stabilească permanent. Faimoasă pentru sinagogile şi şcolile sale rabinice, cu o viaţă muzicală şi literară bogată, un magnet pentru sărăcitele shtetl din Galiţia, Odessa era un oraş care o dată la zece ani îşi dubla populaţia, formată din evrei, greci şi ruşi, un centru cosmopolit animat de comercianţi şi de speculanţi, cu docurile colcăind de spioni şi de intrigi. Un oraş în devenire. Charles Joachim Ephrussi transformase o mică afacere cu cereale într-un colos care, prin achiziţionarea unor cantităţi imense de grîu, ajunsese să domine piaţa. El trata personal cu samsarii care, transportîndu-le cu carele pe rutele bătătorite, aduceau cerealele crescute pe cîmpiile fertile ale Ucrainei, cel mai mare grînar al lumii, pînă în portul Odessa. Aici cerealele erau depozitate în silozurile lui înainte de a fi exportate dincolo de Marea Neagră, în ţările străbătute de Dunăre sau pe coasta Mediteranei.

În 1860, familia Ephrussi devenise cel mai important exportator de cereale din lume. Dacă la Paris James de Rothschild era numit le Roi des Juifs, regele evreilor, membrii familiei Ephrussi erau les Rois du Blé, regii grînelor. Erau evrei cu blazon – un ştiulete de porumb şi o corabie cu trei catarge şi cu toate pînzele sus, sub care se găsea deviza lor, Quod Honestum: Sîntem ireproşabili. Puteţi avea încredere în noi.

Intenţia lui era să-şi dezvolte reţeaua de contacte pentru a finanţa mari proiecte de infrastructură: poduri peste Dunăre, rute feroviare în Rusia şi în Franţa, porturi şi canale. Dintr-o companie comercială de mare succes, Ephrussi et Cie avea să se transforme într-o bancă industrială internaţională. Şi fiecare contract important semnat cu un guvern, fiecare împrumut acordat vreunui duce scăpătat, fiecare client adus în situaţia de a se simţi obligat faţă de familie reprezentaseră un pas înainte către o şi mai mare respectabilitate, un pas care se îndepărta şi mai mult de acele căruţe cu grîu care soseau scîrţîind din Ucraina.

În 1857, cei doi fii mai mari au fost trimişi, cu tot cu familiile lor, la Viena, capitala unui Imperiu Habsburgic în expansiune. Au cumpărat o clădire enormă în centrul oraşului şi, vreme de zece ani, pe aici s-au perindat tot felul de bunici, fii şi nepoţi, cît timp familia s-a tot plimbat între cele două oraşe. Unul dintre fii, stră-străbunicul meu Ignace, a fost însărcinat să administreze, de la Viena, afacerile familiei Ephrussi din Imperiul Austro-Ungar. A urmat Parisul, unde s-a stabilit fratele cel mai mare, Léon, care a dezvoltat afacerea.

Mă aflu în faţa avanpostului lui Léon, sub o colină mierie din arondismentul VIII. Mai exact, mă sprijin de zidul casei de vizavi şi mă gîndesc la vara aceea toridă din 1871 cînd, ajunşi aici de la Viena, s-au instalat în această splendidă casă aurită, abia construită. Oraşul încă era sub şoc. Asediul armatei prusace se încheiase abia de cîteva luni, cu înfrîngerea Franţei şi constituirea Imperiului German în Galeria Oglinzilor de la Versailles. A Treia Republică, ce abia se năştea, era încă şovăielnică, ameninţată de comunarzi pe străzi şi de lupte intestine în sînul guvernului.

Casa lor era terminată, însă clădirile din jur erau încă în construcţie. Abia fuseseră tencuite şi poleitorii, întinşi în poziţii inconfortabile pe treptele joase ale scării, şlefuiau fleuronii balustradei. Încet, cu mare atenţie, sînt urcate în apartamente mobilele, tablourile, lăzile cu obiecte de ceramică. Hărmălaie înăuntru şi hărmălaie afară, toate ferestrele dinspre stradă sînt deschise. Léon suferă de inimă şi nici pentru restul familiei noua viaţă pe strada asta magnifică parcă nu a început prea bine. Betty, cea mai mică dintre cei patru copii ai lui Léon şi ai Minei, căsătorită cu un tînăr bancher evreu dintr-o familie bună, moare la cîteva săptămîni după ce a născut-o pe micuţa Fanny. Membrii familiei Ephrussi se văd nevoiţi să construiască un cavou în sectorul evreiesc al cimitirului Montmartre din noul lor oraş de adopţie. Un cavou gotic, destul de mare pentru tot clanul, care arată clar că sînt hotărîţi să rămînă în acest oraş, orice s-ar întîmpla. Îl găsesc cu greu. Nu mai are uşi, iar vîntul de toamnă l-a invadat cu frunze de castan.

Colina aceasta era decorul perfect pentru familia Ephrussi. La fel cum Ringstrasse din Viena, unde locuia cealaltă ramură a familiei, era numită Zionstrasse, banii evreilor erau un numitor comun hotărîtor şi aici, în rue de Monceau. Zona era urbanizată în anii 1860 de Isaac şi Emile Péreire, doi fraţi sefarzi care făcuseră avere din finanţe, construcţia de căi ferate şi imobiliare, înălţînd edificii colosale menite a fi hoteluri şi mari magazine. Ei cumpăraseră cîmpia Monceau, o bucată mare de teren insignifiantă care iniţial se afla în afara oraşului, şi începuseră să construiască locuinţe pentru noua elită financiară şi comercială, peisaj perfect pentru familiile de evrei care abia veniseră din Rusia şi din Levant. Aceste străzi au devenit în scurt timp un fel de colonie, un sistem complicat de căsătorii între caste, obligaţii şi afinităţi religioase.

Fraţii Péreire au remodelat chiar şi parcul din secolul al XVIII-lea, pentru a ameliora priveliştea noilor case care îl înconjurau, şi au instalat nişte porţi de acces din fontă, cu emblemele aurite ale companiei lor. A existat o tentativă de a reboteza zona din jurul Parcului Monceau Le West End. Dacă te întreabă cineva unde duce bulevardul Malesherbes, scria un ziarist pe vremea aceea, „răspunde fără ezitare: în Le West End… Un nume franţuzesc ar fi vulgar. Engleza e mult mai elegantă”. Acesta era parcul în care, conform unui jurnalist răutăcios, puteai vedea „plimbîndu-se doamnele din nobilul Faubourg… «ilustraţiile» feminine din La Haute Finance şi La Haute Colonie Israelite”. Cu aleile sale sinuoase şi straturile de flori aranjate în noul stil englezesc, parcul era plin de flori colorate care erau împrospătate constant, fiind într-o antiteză netă cu pedanteria cenuşie a grădinii Tuileries.

Las în urmă Hôtel Ephrussi, coborînd panta în pas de plimbare, mai încet decît de obicei, trecînd de pe un trotuar pe altul ca să mă uit mai de aproape la detaliile stucaturilor de la ferestre; îmi dau seama că multe case poartă încă urmele unor poveşti asemănătoare despre reinventare. Aproape toţi proprietarii care le-au construit veniseră din altă parte.

Zece case mai jos de reşedinţa familiei Ephrussi, la numărul 61, locuia Abraham Camondo, la numărul 63 fratele său Nissim şi vizavi, la 60, sora lor Rebecca. Aceştia, care erau bancheri evrei, ca şi cei din familia Ephrussi, veniseră aici de la Constantinopol, trecînd prin Veneţia. Bancherul Henri Cernuschi, un plutocrat care susţinea Comuna din Paris, venise din Italia şi locuia, împreună cu comorile sale japoneze, într-o clădire de o splendoare distantă, la marginea parcului. La numărul 55 este Hôtel Cattaui, reşedinţa altei familii de bancheri evrei, veniţi din Egipt. La numărul 43 se află palatul pe care Adolphe de Rothschild îl cumpărase de la Eugène Péreire şi apoi îl reconstruise pentru a include şi o sală de expoziţie cu acoperiş de sticlă în care să-şi expună colecţia de artă renascentistă.

Nici una nu se compară însă cu vila construită de magnatul ciocolatei, Emile-Justin Mernier: un edificiu minunat de exagerat, eclectic prin ornamentele care se întrezăresc deasupra zidurilor înalte, încît mi se pare că încă i se potriveşte perfect descrierea pe care ne-a lăsat-o Zola – „un bastard opulent al tuturor stilurilor” – din neliniştitorul său roman scris în 1872, La Curée, al cărui personaj, rapacele evreu Saccard, magnat în domeniul imobiliarelor, locuieşte în rue de Monceau. Încă se simte atmosfera acestei străzi din vremea cînd familia Ephrussi a venit să se stabilească aici: este o stradă a evreilor, plină de oameni care se afişează, care se lasă admiraţi în casele lor opulente şi aurite. În argoul parizian din acei ani, Monceau devine sinonim cu nouveau riche, arivist.

Aceasta este lumea în care netsuke-le mele şi-au aflat cămin prima dată. Coborînd pe strada asta, văd cum sobrietatea alternează cu ostentaţia, vizibilitatea cu invizibilitatea, ca ritmul constant al respiraţiei.

Charles Ephrussi s-a stabilit aici cînd avea 21 de ani, cînd pe străzile Parisului se plantau copaci şi trotuare largi luau locul intervalelor înguste din oraşul vechi. Timp de 50 de ani, urbanistul care concepuse proiectul de înnoire, baronul Haussmann, coordonase un asiduu program de demolare şi reconstrucţie, făcînd una cu pămîntul străduţe întregi din epoca medievală şi creînd noi parcuri şi noi bulevarde. Priveliştea de deschidea într-un ritm vertiginos.

Dacă vrei să simţi gustul acestui moment, să simţi pe buze praful care se ridică de-a lungul bulevardelor proaspăt pavate şi pe poduri, nu trebuie decît să te uiţi la două tablouri de Gustave Caillebotte, un pictor care s-a născut cu doar cîteva luni înaintea lui Charles şi care locuia în altă clădire somptuoasă, la doi paşi de Hôtel Ephrussi. În Le Pont de l’Europe, un tînăr elegant cu pardesiu gri şi joben negru, poate chiar artistul însuşi, se plimbă pe trotuarul larg al podului, cu doi paşi înaintea fetei cu umbreluţă de soare şi rochie cu volănaşe cuminţi. Piatra proaspăt montată luceşte în soare. Trece şi un cîine. Un om de rînd se apleacă peste balustrada podului. Parcă ar fi începutul lumii: o litanie de umbre şi mişcări perfecte în care toţi, inclusiv cîinele, ştiu ce au de făcut.

Străzile Parisului transmit o senzaţie de calm. În Jeune homme à la fenêtre, prezentat în 1876 la a doua expoziţie a pictorilor impresionişti, vezi faţade sobre de piatră, balcoane cu ritmuri geometrice şi tei plantaţi de curînd. În acest tablou apare fratele lui Caillebotte, care, stînd în picioare în faţa ferestrei deschise a apartamentului lor, priveşte spre o intersecţie aflată nu departe de rue de Monceau. Stă cu mîinile în buzunare, este sigur pe sine şi bine îmbrăcat, are toată viaţa înainte şi un fotoliu de pluş în spate.

Totul e posibil.

Gustave Caillebotte, Le Pont de l’Europe, 1876

Ar putea fi chiar Charles. S-a născut la Odessa şi şi-a petrecut primii zece ani din viaţă într-un palais cu stucaturi galbene de la marginea unei pieţe prăfuite înconjurate de castani. Dacă urcă în podul casei, poate să zărească marea dincolo de catargele navelor ancorate în port. Bunicul lui ocupă un etaj întreg al palatului. Banca se află în clădirea de alături. Micul Charles nu poate trece pe promenadă fără să îi oprească cineva pe bunicul, pe tatăl sau pe unchii lui ca să le ceară o informaţie, o favoare, o copeică sau mai ştiu eu ce. Învaţă, încetul cu încetul, că ieşitul în public implică o serie de întîlniri şi de evitări. Învaţă cum să îi dea bani unui cerşetor sau unui vînzător ambulant, cum să îşi salute cunoscuţii fără să se oprească.

Apoi a ajuns la Viena, unde a locuit în următorii zece ani împreună cu părinţii, fraţii şi sora lui, cu unchiul Ignace, glaciala mătuşă Emilie şi trei veri – Stefan (arogant), Anna (acidă) şi micul Viktor. În fiecare dimineaţă vine la ei un institutor. Copiii învaţă limbi străine: latină, greacă, germană, engleză. În casă se vorbeşte în franceză, deşi copiilor li se permite să vorbească în ruseşte între ei, dar nu şi în idiş, limbă pe care au învăţat-o prin curţile din Odessa. Fiecare dintre ei poate să înceapă o frază în una din aceste limbi şi să o termine în altă limbă. Au nevoie de asta, avînd în vedere că familia face multe drumuri între Odessa, Sankt-Petersburg, Berlin, Frankfurt şi Paris. Au nevoie de aceste limbi şi pentru că ele indică rangul. Dacă ştii limbi străine, poţi urca pe scara socială. Dacă ştii limbi străine, te simţi oriunde ca acasă.

Se duc să vadă lucrarea Vînători în zăpadă de Bruegel, cu haita de cîini pe creastă. Deschid dulapurile cu desene de la Muzeul Albertina – acuarelele lui Dürer înfăţişînd iepurele speriat sau aripile întinse ale unei păsări magnifice. Învaţă să călărească la Prater. Băieţii sînt învăţaţi să se dueleze şi toţi copiii iau lecţii de dans. Toţi verii dansează bine, în special Charles, care, la 18 ani, are deja o poreclă în familie: Le Polonais, Polonezul, dansatorul.

La Viena, băieţii mai mari – Jules, Ignace şi Stefan – încep să meargă la birourile băncii familiei de pe Schottenbastei, nu departe de Ringstrasse. Clădirea în care îşi desfăşura afacerile familia Ephrussi inspiră teamă. Băieţilor li se spune să asiste, fără să scoată o vorbă, la discuţiile despre termenii de expediere a unor transporturi de cereale şi la întrebările despre procentele de acţiuni deţinute. Se profilează noi oportunităţi cu petrolul din Baku şi zăcămintele aurifere din lacul Baikal. Funcţionarii mişună încoace şi încolo. Şi aici încep băieţii să îşi dea seama de dimensiunile efective ale afacerii care va fi a lor, aici învaţă catehismul profitului din coloanele registrelor contabile.

Aici Charles, avîndu-l alături pe vărul său mai mic, Viktor, îl desenează pe Laocoon cu şerpii, statuia care la Odessa îi plăcuse atît de mult, încolăcindu-i foarte strîns în jurul umerilor musculoşi pentru a-l impresiona pe băieţel. Durează mult să reproducă fiecare dintre şerpii aceia cu acurateţe. Desenează imaginile pe care le-a văzut la Muzeul Albertina, schiţează portretele servitorilor. Şi nu pierde niciodată ocazia să discute cu prietenii părinţilor despre tablourile lor. Este întotdeauna o plăcere să vorbeşti despre tablourile tale cu un tînăr atît de cult.

Apoi, în cele din urmă, Parisul – mutarea pusă la cale de mult. Charles e frumuşel, slăbuţ, cu barba închisă la culoare, îngrijită, care, cînd cade lumina într-un anumit fel, are nuanţe roşcate. Are nasul familiei Ephrussi, proeminent şi acvilin, şi fruntea înaltă, la fel ca toţi verii lui. Ochii cenuşii sînt plini de viaţă. Este fermecător. La Charles îţi sare imediat în ochi eleganţa sa, cravata mereu aranjată cu gust, iar apoi, cînd îl auzi vorbind, înţelegi că se descurcă la fel de bine în conversaţie ca şi la dans.

La Paris, Charles are mînă liberă să facă ce vrea.

Îmi place să cred că avea această libertate pentru că era cel mai mic dintre cei trei fraţi, iar în toate poveştile care se respectă întotdeauna mezinul este cel care pleacă de acasă într-o călătorie plină de aventuri (pură proiecţie, recunosc, pentru că şi eu sînt cel mai mic dintre fraţi). În realitate, bănuiesc că familia ştie că băiatul nu e făcut pentru indicii de la Bursă. De altfel, s-a mutat la Paris împreună cu unchii săi, Michel şi Maurice, şi probabil că la sediul societăţii Ephrussi et Cie, în rue de l’Arcade numărul 45, nu se simte lipsa acestui fermecător şoarece de bibliotecă, avînd obiceiul de a se retrage atunci cînd se vorbeşte despre bani şi tendinţa de a se pierde în conversaţii culte.

Charles are un apartament în casa familiei, curat şi aurit. Şi gol. Are unde să se întoarcă, o casă nouă pe o colină pariziană proaspăt pavată. Vorbeşte la perfecţie mai multe limbi, are bani şi timp, aşa că face călătorii. Ca toţi tinerii cu educaţie bună, Charles se îndreaptă spre sud. Pleacă în Italia.

2

Un lit de parade

În preistoria colecţiei mele de netsuke sîntem în prima epocă, aceea a colecţiilor lui Charles. Poate că în copilărie culesese castane uriaşe din copacii ce umbreau promenada din Odessa ori colecţionase monede la Viena, dar ştiu că aici a început totul. Primele obiecte pe care le cumpără şi le aduce cu el la Paris, în apartamentul său din rue de Monceau numărul 81, sînt o dovadă de aviditate. Aviditate, lăcomie sau un entuziasm căruia în sfîrşit i se dă frîu liber. Oricum, cumpără foarte multe lucruri.

Stă un an departe de familie, o vacanţă de un an, un Wanderjahr clasic, un Mare Tur prin canonul artei renascentiste. Această călătorie îl transformă pe Charles într-un colecţionar. Sau mai degrabă îi permite să colecţioneze, să treacă de la statutul de admirator la cel de posesor, iar apoi la cel de cunoscător.

Charles cumpără desene şi medalioane, emailuri renascentiste, tapiserii din secolul al XVI-lea avînd la bază nişte schiţe ale lui Rafael, statueta de marmură înfăţişînd un copil, în maniera lui Donatello. Cumpără chiar şi frumoasa sculptură în faianţă cu un tînăr faun, opera lui Luca della Robbia, o creatură ambiguă şi vulnerabilă care se întoarce să-l privească pe privitor, smălţuită cu azuriu şi tonuri de galben-intens, ca gălbenuşul de ou, o creatură pe care Charles o aşază într-o nişă din dormitorul său de la etajul al doilea, căptuşită cu stofe italiene din secolul al XVI-lea, cusute cu broderii preţioase. Nişa aceasta devine un fel de altar satiric cu faunul pe post de sfînt martir.

Acest altar este ilustrat într-un uriaş catalog maro, trei volume format in folio, păstrat în biblioteca de la Victoria and Albert Museum. Cer să-l consult, stîrnind rîsete generale cînd trebuie să fie transportat la sala de lectură pe o targă cu roţi. Acest Musée Graphique conţine gravuri înfăţişînd obiectele din toate colecţiile importante de artă renascentistă din Europa, în special cele ale lui sir Richard Wallace (de la Wallace Collection din Londra), unele ale familiei Rothschild şi cea a lui Charles, care avea 23 de ani. Este una dintre acele publicaţii imense scoase la comanda şi pe banii unor colecţionari pentru a-i impresiona pe alţi colecţionari. Trei pagini după somptuoasa nişă cu faunul – pînză bordo cu fir de aur în relief, tablouri cu sfinţi, blazoane nobiliare – mai sînt şi alte piese din colecţia lui.

Las să-mi scape un hohot de rîs cînd văd enormul pat renascentist, un lit de parade împodobit şi el cu broderii. Un baldachin înalt cu amoraşi îngropaţi în ornamente complicate, capete groteşti, embleme heraldice, flori şi fructe. Două draperii scumpe, strînse cu cordoane cu ciucuri, fiecare cu cîte un E pe fond auriu. Este un E şi la capul patului acestuia ducal – aproape un pat de prinţişor. Este un pat care aparţine lumii fanteziei, un pat din care să guvernezi un oraş-stat, să primeşti în audienţă, în care să scrii sonete şi cu siguranţă să faci dragoste. Ce fel de tînăr ar cumpăra un astfel de pat?

Copiez lunga listă a noilor sale achiziţii şi încerc să îmi imaginez că am 23 de ani şi car în braţe aceste cufere cu comori, pe scara sinuoasă, pînă sus, la etajul al doilea, unde desfac lăzile, din care sar aşchii şi ţăndări; iar apoi aranjez comorile în diferite camere ale apartamentului, încercînd să văd cum se potrivesc acolo în lumina dimineţii care inundă încăperile. Cînd vizitatorii intră în salon, oare este mai bine să dea cu ochii de o tapiserie sau de un perete acoperit cu desene? Oare ar trebui să-i las să zărească le lit de parade? Îmi închipui că le arăt emailurile părinţilor şi fraţilor mei, că mă laud în faţa întregii familii. Îmi aduc aminte brusc, cuprins de stînjeneală, de ceva care mi s-a întîmplat cînd aveam 16 ani: într-o zi am tîrît pînă pe coridor cadrul patului ca să pot dormi pe podeaua cămăruţei mele şi am încropit un baldachin dintr-un covor prins în cuie deasupra saltelei. Mă gîndesc şi la weekendurile în care îmi rearanjam tablourile şi cărţile, încercînd apoi să văd ce efect a produs schimbarea în spaţiul camerei. Atunci de ce m-aş mai mira de Charles?

Colecţia lui este, evident, un decor. Obiectele pe care le colecţiona aveau nevoie de un ochi de expert, vorbeau despre erudiţie, despre istorie, despre genealogie, chiar despre colecţionare. Dacă analizezi una cîte una comorile incluse pe această listă – tapiserii realizate după schiţe ale lui Rafael, o sculptură în maniera lui Donatello –, ai senzaţia clară că Charles a început să asimileze evoluţia artei de-a lungul secolelor. Întors la Paris, donează muzeului Luvru un preţios medalion din secolul al XV-lea înfăţişîndu-l pe Hipolit zdrobit de caii speriaţi. Parcă îl aud pe tînărul istoric al artei făcînd conversaţie cu oaspeţii săi: vezi şi erudiţia, nu doar bogăţia.

Dar încep să intuiesc şi plăcerea sa tactilă, gîndindu-mă la greutatea surprinzătoare a damascurilor, la suprafaţa răcoroasă a emailurilor, la patina bronzurilor, la consistenţa broderiilor în relief.

Această primă colecţie a lui este cît se poate de convenţională. Probabil că mulţi dintre prietenii părinţilor săi aveau obiecte asemănătoare în casă, adunate pentru a construi o scenografie decorativă somptuoasă asemănătoare cu acea mise en scène bordo cu auriu pe care tînărul Charles a creat-o în dormitorul lui din Paris. Este pur şi simplu o versiune la scară redusă a ceea ce se întîmpla şi în casele altor evrei. Charles arată – cu o emfază neobişnuită pentru vîrsta lui – că a crescut, că se pregăteşte să fie adult şi să aibă o viaţă publică.

Ca să admiri însă o scenografie somptuoasă, nu trebuia decît să intri în una dintre casele din Paris ale familie Rothschild sau, şi mai bine, în noua reşedinţă a lui James de Rothschild de la Ferrières, la marginea oraşului, un adevărat templu închinat Italiei renascentiste a comercianţilor şi a bancherilor (pentru a le reaminti tuturor că marele mecenat vine din utilizarea corectă a banilor, nu este ereditar). În locul marelui salon „pentru reprezentări” tipic cavalereşti şi creştine, palatul de la Ferrières avea în mijloc o piaţetă interioară cu patru intrări maiestuoase care dădeau spre diferite aripi ale clădirii. Sub un tavan pictat de Tiepolo se întindea o galerie cu tapiserii înfăţişînd Triumfurile, nişte figuri sculptate în marmură alb cu negru şi tablouri de Velázquez, Rubens, Guido Reni şi Rembrandt. Iar auriul era culoarea predominantă: mobilă aurită, rame aurite, auriu pe mulaje, în tapiserii; peste tot erau încastrate simbolurile aurite ale familiei Rothschild. Le goût Rothschild devenise sinonim cu auriul. Evreii ăştia şi aurul lor…

Sensibilitatea lui Charles nu se compară cu Ferrières. Nici spaţiul de care dispune, desigur: nu are decît cele două saloane şi dormitorul. Însă Charles nu doar are un loc în care îşi poate aranja noile achiziţii şi cărţile, ci este şi conştient de sine ca tînăr erudit-colecţionar. Se află în extraordinara poziţie de a fi deopotrivă putred de bogat şi foarte independent.

Iar nici unul dintre aceste lucruri nu mă face deloc să mă simt mai aproape de el. De fapt, patul chiar îmi provoacă o oarecare repulsie: nu sînt sigur cîtă răbdare mai pot avea cu acest tînăr şi atenţia lui pentru artă şi decoraţiunile interioare, fie ele netsuke sau nu. Connoisseur, îmi sună în minte un semnal de alarmă. Şi crede că ştie prea multe, încă de la vîrsta asta.

Şi, desigur, mult, mult prea bogat ca să nu-i strice.

Îmi dau seama că trebuie să înţeleg cum privea Charles lucrurile, iar pentru asta trebuie să citesc ce a scris. Aici sînt pe un teren sigur: o să fac o listă completă de titluri şi le voi citi în ordine cronologică. Încep cu nişte volume mai vechi ale revistei Gazette des Beaux-Arts, din vremea cînd Charles s-a mutat la Paris, notîndu-şi primele comentarii – destul de seci – despre anumiţi pictori manierişti, bronzuri şi Holbein. Mă simt concentrat şi conştiincios. Îi place un anumit pictor veneţian, Jacopo de’ Barbari, care are multe lucrări cu Sfîntul Sebastian, lupta tritonilor şi nuduri legate şi crispate. Nu sînt sigur cît de semnificativ se va dovedi a fi acest gust pentru subiecte erotizate. Îmi amintesc de Laocoon şi asta mă nelinişteşte oarecum.

Nu începe prea bine. Comentarii despre expoziţii, cărţi, eseuri şi însemnări despre anumite publicaţii: fragmente de istoria artei combinate cu idei care nu îi aparţineau („note urmărind o autentificare a…”, „răspunsuri la monografia lui…”). Textele astea seamănă puţin cu colecţiile sale italiene şi am senzaţia că bat pasul pe loc. Însă, după cîteva săptămîni, îmi dau seama că încep să mă simt mai relaxat în compania lui Charles: primul colecţionar al netsuke-lor începe să scrie mai curgător. Descopăr registre emoţionale neaşteptate. Aşa trec trei săptămîni din preţioasa mea primăvară, apoi încă două – foarte multe zile irosite în întunecimea secţiei Periodice a bibliotecii.

Charles învaţă să petreacă mult timp în faţa unui tablou. S-a dus şi l-a privit, simţi asta, iar apoi s-a întors şi l-a privit din nou. Sînt eseuri despre expoziţii unde simţi că te atinge pe umăr, ai senzaţia că se întoarce să se mai uite o dată, vine mai aproape, se îndepărtează cîţiva paşi. Simţi cum încrederea şi pasiunea lui cresc, iar apoi, în sfîrşit, scrierile sale încep să devină îndîrjite, nu-i plac părerile preconcepute. Charles încearcă să nu se lase copleşit de emoţii atunci cînd îşi exprimă opiniile, dar scrie în aşa fel încît eşti conştient de toate acestea. Rareori vezi aşa ceva în cronicile artistice, zic eu, în timp ce săptămînile trec pe lîngă mine în bibliotecă şi teancul de numere din Gazette îmi creşte alături, un turn format din noi întrebări, în care fiecare volum este un mozaic de semne de carte, post-it-uri şi formulare de comandă.

Mă dor ochii. Textele sînt tipărite cu caractere de 8, iar la note chiar mai mici. Cel puţin încep să îmi mai reamintesc franceza mea ruginită. Încep să cred că pot ajunge undeva cu omul ăsta. Nu se dă mare cu cît de multe ştie el cel mai adesea. Vrea să ne ajute să înţelegem mai bine ceea ce se află în faţa ochilor lui. Pare destul de onorabil.

3

„Un cornac
care să o conducă”

Încă nu am ajuns la momentul intrării în scenă a netsuke-lor. La 20 şi ceva de ani, Charles este mereu în altă parte, în trecere către o anumită destinaţie, transmiţînd salutări şi cerîndu-şi scuze că nu participă la întîlnirile membrilor familiei sale de la Londra, Veneţia, München. Începe să scrie o carte despre Dürer, artistul de care s-a îndrăgostit în colecţiile de la Viena, şi simte nevoia să descopere fiecare desen, fiecare mîzgălitură din arhivă, pentru ca acesta să fie apreciat cum se cuvine.

Cei doi fraţi mai mari ai săi sînt instalaţi confortabil fiecare în lumea lui. Jules se află la cîrma companiei Ephrussi et Cie din rue de l’Arcade, alături de unchii săi. Educaţia sa începută de la o vîrstă fragedă a dat roade şi se dovedeşte a fi foarte priceput la finanţe. Şi s-a căsătorit la sinagoga din Viena cu Fanny, isteaţa şi ironica văduvă a unui bancher vienez. Este foarte bogată şi de familie bună. În ziarele pariziene şi vieneze circulă bîrfa că el a dansat cu ea în fiecare seară, pînă cînd femeia s-a plictisit, a cedat şi s-a măritat cu el.

Ignace a scăpat de sub control. Are tendinţa de a se îndrăgosti în mod spectaculos şi repetat. Ca amateur de la femme, se pricepe foarte bine să se caţere pe clădiri înalte, intrînd în iatacuri pe ferestrele de la etaj – ceva ce am regăsit mai tîrziu în memoriile scrise la bătrîneţe de anumite doamne din înalta societate. Este un om de lume, un parizian monden, care îşi duce viaţa între aventuri amoroase, seri petrecute la Jockey Club – epicentrul societăţii burlacilor – şi dueluri. Acestea sînt acum ilegale, dar tot le ocupă timpul unor tineri bogaţi şi ofiţeri, ce recurg la florete ca să rezolve chiar şi cea mai mică jignire. Ignace apare chiar şi în manualele de duelare din vremea aceea, un ziar relatînd un accident în care aproape că-şi pierde un ochi într-o bătaie cu tutorele lui. Ignace este „relativ înalt, dar puţin cam prea slab… E plin de energie şi, din fericire, are şi muşchi de oţel… Domnul Ephrussi este unul dintre cei mai buni… dar şi unul dintre cei mai prietenoşi şi mai oneşti duelişti pe care îi cunosc”.

Iată-l, pozînd nonşalant cu o floretă în mînă, ca o miniatură de Hilliard reprezentînd un curtean din epoca elisabetană: „Sportiv infatigabil, îl veţi întîlni în pădure dimineaţa devreme, călare pe un superb cal cenuşiu bătînd în alb; a fost deja la lecţia de scrimă…”. Mi-l imaginez pe Ignace verificînd scările de la şa în grajdurile din rue de Monceau. Calul lui este împodobit à la russe. Nu sînt prea sigur ce presupune asta, dar sună splendid.

Charles iese în evidenţă mai întîi în saloane. Este remarcat de acidul romancier, memorialist şi colecţionar Edmond de Goncourt, care îl pomeneşte în jurnalul său. Simplul fapt că oameni de teapa lui Charles erau invitaţi în saloane îl dezgusta pe romancier: saloanele deveniseră „infestate de evrei şi evreice”. Iată ce spune despre aceşti noi tineri pe care îi întîlneşte: aceşti Ephrussi erau mal élevés (prost crescuţi) şi insupportables (insuportabili). Charles, sugerează el, este omniprezent, trăsătură caracteristică unui om care nu îşi cunoaşte locul; vrea să cunoască cît mai multă lume, nu ştie cînd să-şi mascheze înflăcărarea şi să se piardă în decor.

Edmond de Goncourt este invidios pe acest băiat şarmant care vorbeşte franceza aproape fără accent. Charles a intrat, aparent fără efort, în formidabilele saloane la modă din vremea aceea – fiecare un teren minat, cu topografii ale gusturilor politice, artistice, religioase şi aristocratice contestate cu înverşunare. Erau multe saloane, însă mai de seamă erau cele găzduite de Madame Straus (văduva lui Bizet), de contesa Greffulhe şi de o artistă elevată care picta acuarele cu flori, Madame Madeleine Lemaire. Un salon însemna o sufragerie plină de invitaţi obişnuiţi, care se întîlneau acolo la o anumită oră, după-amiaza sau seara. Poeţi, dramaturgi, pictori, membri ai cluburilor, tineri mondeni se întîlneau sub patronajul unei gazde şi se angajau în conversaţii pe teme serioase, bîrfeau, ascultau muzică sau asistau la dezvelirea noului portret al vreunui personaj din înalta societate. Fiecare salon avea atmosfera sa distinctă şi propriii adepţi: cei care o ofensau pe Madame Lemaire erau „plictisitori” sau „dezertori”.

Salonul de joi al lui Madame Lemaire este menţionat în unul dintre primele eseuri ale tînărului Marcel Proust. El evocă parfumul de liliac din atelierul ei, care se simţea şi în rue de Monceau, ticsită de trăsurile celor din lumea bună. Joia nici nu aveai pe unde să treci pe rue de Monceau. Proust îl remarcă şi pe Charles. E zarvă mare şi el încearcă să se apropie, strecurîndu-se prin mulţimea de scriitori şi mondeni. Charles e într-un colţ, stînd de vorbă cu un portretist; îşi ţin capetele apropiate şi vorbesc atît de încet şi de concentraţi, încît, deşi îşi caută de lucru prin preajmă, Proust nu aude nici un cuvinţel din conversaţia lor.

Edmond de Goncourt, coleric, este înfuriat de faptul că Charles a devenit un confident al prinţesei Mathilde, nepoata lui Bonaparte. Aceasta locuieşte în apropiere, într-o casă mare din rue de Courcelles. El îşi aminteşte că se bîrfea că ea ar fi fost văzută în casa lui Charles din rue de Monceau alături de le gratin, spuma aristocraţiei, că prinţesa descoperise în Charles „un cornac¹ care să o conducă prin viaţă”. Este o imagine de neuitat: formidabila prinţesă, acum bătrînă, îmbrăcată mereu în negru, o prezenţă elefantină, amintind de regina Victoria, şi acest tînăr de 20 şi ceva de ani, capabil să o ghideze cu o simplă sugestie sau atingere.

Charles începe să-şi croiască o viaţă a lui în acest oraş complex şi snob. Începe să descopere locurile în care conversaţia lui e bine primită, unde faptul că este evreu e acceptabil sau trecut cu vederea. Ca tînăr critic de artă, merge în fiecare zi la sediul revistei Gazette des Beaux-Arts din rue Favart – trecînd pe drum prin şase-şapte saloane, adaugă omniscientul de Goncourt. De la reşedinţa familiei pînă la sediul gazetei sînt exact 25 de minute de mers în pas vioi; în dimineaţa asta de aprilie, mie mi-a luat 45 de minute în pas de plimbare. Mă gîndesc că Charles mai făcea drumul ăsta şi cu trăsura, dar nu ştiu cam cît i-ar fi luat.

Această Gazette, subintitulată Courrier Européen de l’art et de la curiosité, are o copertă galben-aprins şi pe pagina de titlu sînt aranjate estetic tot felul de artefacte renascentiste deasupra unui mormînt clasic, iar în partea de sus este înfăţişat un Leonardo ce pare furios. Costă şapte franci şi publică recenzii ale diferitelor expoziţii care concurează pentru o poziţie superioară în topul parizian, L’Exposition des Artistes Indépendants, saloanele oficiale cu pereţii acoperiţi de tablouri de sus pînă jos, descrieri ale exponatelor de la Trocadéro şi Luvru. Este numită răutăcios „o revistă de artă scumpă pe care toate marile doamne o ţineau deschisă pe masă, dar fără să o citească” şi în mod categoric are reputaţia de parte esenţială a vieţii mondene, un fel de combinaţie între World of Interiors şi Apollo. În frumoasa bibliotecă ovală din reşedinţa familiei Camondo, aflată puţin mai jos de Hôtel Ephrussi, gazeta ocupă nenumărate rafturi, legată pe volume.

Aici, la sediul gazetei, sînt alţi scriitori şi artişti, precum şi cea mai bună bibliotecă de artă din Paris, cu numeroase periodice din toată Europa şi cataloage ale expoziţiilor. Este un club artistic, un loc unde poţi face schimb de noutăţi şi bîrfe, poţi afla ce comandă a mai primit cutare pictor, cine a căzut în dizgraţia colecţionarilor sau a celor care hotărăsc participarea la Salon². E foarte multă agitaţie. Această Gazette apare lunar, aşa că este multă treabă de făcut. Trebuie să se decidă cine va scrie despre cutare subiect, în ce ordine vor fi incluse gravurile şi ilustraţiile. Poţi învăţa foarte multe dacă eşti acolo zi de zi, asistînd la discuţii.

Cînd Charles, care tocmai s-a întors încărcat de trofee obţinute de la comercianţi italieni de opere de artă, începe să scrie pentru Gazette, include şi gravuri extravagante după picturile momentului, artifactele menţionate în revistele de specialitate şi lucrări importante din cadrul Salonului reproduse în detaliu. Aleg un număr la întîmplare din 1878. Conţine, printre altele, articole despre tapiseria spaniolă, vechea sculptură grecească, arhitectura de la Champ-de-Mars şi Gustave Courbet – toate, desigur, cu ilustraţii. Este publicaţia perfectă pentru care ar putea să scrie un tînăr, o carte de vizită ce-i asigură accesul în acele locuri unde mondenitatea se intersectează cu arta.

Descopăr urmele acestei intersectări croindu-mi drum cu îndîrjire printre rubricile mondene ale ziarelor pariziene din anii 1870. Mă apuc de asta ca de o defrişare necesară a terenului, însă devine o activitate ciudat de irezistibilă şi o relaxare după încercarea mea perseverentă de a reface traseul fiecăreia dintre cronicile lui Charles despre expoziţii. Găsesc aceleaşi liste labirintice de întîlniri şi invitaţi, detaliile referitoare la ţinuta fiecărui personaj, fiecare enumerare de nume fiind o calibrare de critici şi judecăţi rafinate.

Mă atrag în mod special listele cadourilor de nuntă din înalta societate, spunîndu-mi că trebuie să mă documentez serios cu privire la tradiţiile legate de oferirea darurilor, şi pierd îngrozitor de mult timp încercînd să-mi dau seama cine este excesiv de generos, cine este zgîrcit şi cine este pur şi simplu neinteresant. Stră-străbunica mea oferă un set de tăvi aurite în formă de scoică la o nuntă mondenă în 1874. Vulgar, îmi trece prin cap, fără nici un motiv.

Iar în mijlocul tuturor acestor baluri şi serate muzicale, saloane şi recepţii pariziene, încep să descopăr referiri la cei trei fraţi. De obicei sînt împreună: domnii Ephrussi sînt văzuţi în lojă la o premieră de la Operă, la înmormîntări, la recepţiile prinţului X sau ale contesei Y. Ţarul a făcut o vizită la Paris şi ei l-au întîmpinat, ca nişte cetăţeni ruşi de seamă ce sînt. Dau petreceri împreună, sînt remarcaţi pentru „grandioasele dineuri pe care le găzduiesc împreună”, au fost văzuţi, alături de alţi sportivi, umblînd pe ultima găselniţă a inventatorilor, bicicleta. O rubrică din Le Gaulois este dedicată aşa-numitelor déplacements – cine a plecat la Deauville şi cine la Chamonix –, aşa că ştiu cînd pleacă din Paris ca să-şi petreacă vacanţa în Meggen, la luxoasa cabană a lui Jules şi Fanny Ephrussi. Din casa lor aurită de pe deal, se părea că au ajuns să fie acceptaţi ca parte a înaltei societăţi pariziene în doar cîţiva ani după ce ajunseseră aici. Monceau, îmi amintesc eu, rapid.

Mai nou, interesele elegantului Charles nu se mai limitează la rearanjarea camerei sale şi perfecţionarea sinuoaselor lui fraze despre istoria artei. Are o amantă. Şi a început să colecţioneze obiecte de artă japoneză. Aceste două lucruri, sexul şi Japonia, se împletesc unul cu altul.

Încă nu are nici un netsuke, dar momentul acela nu e departe. Îmi doresc să continue cînd îşi începe colecţia, cumpărînd obiecte de lac de la un negustor de artă japoneză pe nume Philippe Sichel. Edmond de Goncourt scrie în jurnalul său că a fost la Sichel, „locul unde ajung banii evreilor”; intră într-o încăpere din spate, căutînd obiectul adus cel mai recent, cel mai nou album cu stampe erotice, poate chiar un kakemono³. Aici dă peste „La Cahen d’Anvers, aplecată deasupra unei casete de lac japoneze împreună cu amantul ei, tînărul Ephrussi”.

Ea îi indică „momentul şi locul în care el poate face dragoste cu ea”.

1. Conducător de elefanţi (n.tr.).

2. Salon de peinture et de sculpture, manifestare artistică organizată la Paris începînd din secolul al XVII-lea, în cadrul căreia erau expuse lucrările artiştilor agreaţi de Academia de Arte Frumoase (n.tr.).

3. Pictură japoneză executată în acuarelă sau în tuş de China, pe rulouri lungi de formă dreptunghiulară, din mătase, pai de orez sau din hîrtie, care se atîrnă în lung pe pereţi (n.tr.).