Jean Mattern, Septembre

Copyright © Éditions Gallimard, Paris, 2015

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5762-9

ISBN PDF: 978-973-46-5763-6

ISBN print: 978-973-46-5655-4

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JEAN MATTERN s-a născut în 1965, într-o familie de origine est-europeană. După obţinerea licenţei în literatură comparată, şi-a construit o carieră de succes în domeniul editorial. În prezent, lucrează la prestigioasa editură Gallimard, unde coordonează colecţia de literatură străină „Du monde entier” şi colecţia „Arcades”, consacrată scriitorilor contemporani de origine străină. La Editura Polirom i-au apărut romanele Băile Király (2009) şi Lapte şi miere (2011).

lui O.C.

Fericirea mi se întunecă la gândul că dintr-un nobil buchet de amintiri doar una-două vor rămâne-n viață podoabă ca să fie sufletului în nemurirea rătăcirii lui.

(J.L. Borges, „Trofeul“)

How long since I’ve gazed into dark eyes that melted my soul down

To a place where it longs to be?

(Joan Baez, „Love Song to a Stranger“)

Prolog

Unii trăiesc toată viața apăsați de certitudinea că faptele noastre sfârșesc întotdeauna prin a ne ajunge din urmă, prin a ne înhăța și că trebuie să plătim pentru tot, micile și marile secrete, abaterile, trădările și infidelitățile de tot felul, aceste slăbiciuni care marchează inevitabil existența. N-am împărtășit niciodată această idee, n-am crezut niciodată în posibilitatea unei astfel de contabilități, pe care un Dumnezeu incert ar ține-o în legătură cu faptele și gesturile noastre ca să ne semnaleze că am acționat sau nu potrivit regulilor jocului. Asta mi se pare că ține de superstiție sau de o morală perimată; am fost întotdeauna convins că mincinoșii, ticăloșii și asasinii adorm la fel de senin în fiecare seară asemenea celor care nu au nimic să-și reproșeze. Nu mi-am schimbat părerea, și oricum n-am omorât pe nimeni, dar dacă am crezut că pot păstra unele amintiri în adâncul meu fără a le dezvălui sau a le împărtăși vreodată, dacă eram convins că sunt împăcat cu mine însumi și cu anumite fapte pe care le-am făcut în viața mea, astăzi sunt mai puțin sigur. Poate că există într-adevăr întâmplări care nu se șterg din inimile noastre, reminiscențe care sfârșesc prin a atârna prea greu dacă nu le îmbrăcăm în cuvinte și adevăruri care trebuie spuse dacă nu vrem ca ele să ne sufoce.

Căci mi s-a tăiat răsuflarea zilele trecute, când BBC-ul m-a chemat să-mi propună să le fiu din nou consultant, cu ocazia Jocurilor Olimpice. Erau în sfârșit organizate la Londra, acasă într-un fel, și cu toate că m-am pensionat de câțiva ani deja, asta mi-ar permite să-mi închei frumos cariera, mi-a sugerat Andrew Stanford, noul șef al redacției de sport. Și a adăugat:

— Patruzeci de ani de la debutul tău la München!

Jocurile din 1972 mă făcuseră aproape celebru, cum spunea uneori Viviane, ca să mă ia peste picior. Cum ar putea ea să-și dea seama că ele reprezintă pentru mine altceva decât începutul unei mari cariere? Documentarul meu despre Jocurile din 1972 făcuse vâlvă: un interviu exclusiv cu Mark Spitz, un îndrăzneț montaj de imagini ale luării de ostatici, dezvăluirile mele despre slăbiciunile poliției germane. Făcusem o anchetă amănunţită la fața locului, apoi, odată întors la Londra, găsisem un fel personal de a povesti înlănțuirea evenimentelor, de parcă protagoniștii mei ar fi fost eroii unei tragedii de Shakespeare. Toate astea mi-au adus respectul celor din breaslă. Dar nimeni, nici măcar Viviane, nu înțelesese că viața mea a luat o turnură neprevăzută prin acea anchetă, acele evenimente, acel loc. Jurnalistul angajat, marele reporter care e chemat din nou astăzi, omul care sunt și astăzi s-a născut în acel septembrie 1972.

München. I-am cerut un răgaz de reflecție lui Stanford. Aveam să fiu vreodată în stare să-mi stăpânesc emoția pe care simpla evocare a acestui oraș a declanșat-o în mine? Sau eram pe cale să devin sentimental? Mă simțeam ridicol. Totuși, după câteva zile, încă nu reușeam să iau o hotărâre. Pe urmă, venit vestea potrivit căreia Comitetul Olimpic refuza să se ţină un minut de reculegere în onoarea victimelor din 5 septembrie cu ocazia ceremoniei de deschidere sau de încheiere, trezind alte amintiri ale acelei întâmplări. Mi-am spus atunci că aveam ceva mai bun de făcut decât să mă reangajez, cum mi se sugera din toate părțile. Că aveam de povestit o altă istorie, la urma urmelor. Am declinat oferta, m-am dus să caut în arhiva mea ciorna unei vechi scrisori, precum și câteva pagini cu însemnări datând din acea vreme, apoi i-am spus lui Viviane că am un proiect care mi se pare mai important decât propunerea BBC-ului, mai mult nu puteam să-i spun. Și m-am închis în biroul meu gândindu-mă la Laura. Se vor împlini în curând unsprezece ani de când a murit fata noastră, dar cred că i-ar fi plăcut ideea mea, că ar fi fost mândră de mine. Din gândul acesta s-a născut un altul, aşa că mi-am deschis computerul și am știut că trebuia să scriu povestea acelor zile așa cum mi le aminteam, neţinând seama de cronologia oficială. Ca să-i onorez pe cei unsprezece sportivi ale căror nume nu pot fi reamintite public de teamă să nu stricăm cuiva cheful; dar și pentru a readuce la lumină povestea unui om despre care nu am vorbit niciodată nimănui, un om care a dispărut odată cu cele unsprezece sicrie, definitiv, ca și când ar fi fost ucis și el pe pista de la Fürstenfeldbruck.

Acel om se numea Sam Cole.

Prima parte

Vineri, 25 august

Odată ajuns la centrul de presă, nu departe de satul olimpic, i-am observat imediat figura concentrată, aproape sumbră. Își aștepta rândul pentru formalități și pentru a-și lua cheia, ca și mine. Două recepționere făceau tot ce puteau ca să grăbească procedura, dar trebuia să ai răbdare. Soseam mulţi în același timp, în ajunul ceremoniei de deschidere. Peste patru mii de jurnaliști repartizați în ceva mai mult de o mie de apartamente cu două sau cu patru camere fiecare. Din cauza acreditării târzii, nu eram cazat în aceeași clădire cu colegii mei de la BBC, dar asta îmi convenea destul de mult. După frânturile de conversație pe care le auzeam, la cele două cozi erau mai ales jurnaliști din presa scrisă, de toate originile. Auzeam portugheză, rusă, engleză. Mă întrebam de unde ar putea veni tânărul cu aer așa de preocupat.

După-amiază, m-am reîntâlnit cu colegii de la BBC ca să vizităm satul olimpic. Am descoperit uniformele albastru-deschis ale oficialilor, concepute de André Courrèges, micile clădiri înșirate de-a lungul aleilor cu flori unde erau cazați sportivii. O mulțime pestriță hoinărea sau stătea la soare pe malul canalelor care străbăteau satul olimpic și puteai să-l vezi pe caraghiosul cățeluș botezat Waldi – mascota Jocurilor – sub toate formele, afișe, T-shirturi, port-chei, păpuși uriașe de pluș. Fetele purtau fuste scurte, bărbații, treninguri și sandale. Peste șapte mii de sportivi, veniți din o sută douăzeci de țări, erau așteptați, iar buna dispoziție părea să domnească peste tot. Nu aveam experiența unor astfel de evenimente, dar colegii mei care fuseseră la Jocurile de la Mexico erau la fel de surprinşi ca și mine de relaxarea afișată de organizatori. Paza de la intrarea în satul olimpic abia dacă s-a uitat la legitimațiile noastre de presă.

Nu mi se cerea să mă ocup propriu-zis de competiții; redacția de la Londra aștepta de la mine diverse reportaje, și plimbându-mă așa prin satul olimpic, mi-a venit o idee: voi comenta intenția autorităților germane de a da Jocurilor o imagine prietenoasă și de a dovedi lumii întregi că Germania era o țară ca oricare alta. Nici un document oficial nu se referea la amintirea funestă lăsată de celelalte Jocuri germane, cele din 1936 de la Berlin, dar pentru noi, corespondenții străini, era evident că această comparație tacită era în mințile tuturor. A șterge imaginea demnitarilor naziști din tribuna stadionului, a face uitat refuzul lui Hitler de a-l saluta pe atletul de culoare Jesse Owens, a trimite la groapa de gunoi a Istoriei filmele lui Leni Riefensthal închinate gloriei rasei ariene și a înlocui totul cu clișee colorate arătând veselia bonomă a noii Germanii, asta părea să fie intenția unei întregi națiuni. Dar mă voi duce poate la Berlin să scormonesc orice-ar fi chestiunea acestei moșteniri, iată un alt subiect. Îmi pusesem în gând să găsesc o familie germană tipică, să petrec cu ea o jumătate de zi în fața televizorului, într-o Wohnzimmer. Să urmăresc transmisia competiției în familie mi-ar permite fără îndoială să aflu mai multe despre ce gândea cu adevărat germanul obișnuit despre marea sărbătoare olimpică.

La sfârșitul plimbării prin satul olimpic, Jonathan Goldberg, statisticianul nostru, m-a invitat la o cină informală cu echipe ale altor televiziuni.

„Nu doar sportivii fraternizează“, mi-a spus el, și e adevărat că nu aveam nimic de făcut în ajunul deschiderii oficiale. Făcusem o listă cu idei, mă familiarizasem cu locurile, între satul olimpic, centrul de presă – numit de noi „bârlog“ – și birourile noastre, nu mai aveam mare lucru de pregătit. De ce să nu mă duc la o seară cu câțiva jurnaliști, ca să treacă vremea în mod plăcut? Chiar dacă în general nu mă dau în vânt după astfel de cine bine stropite, nu riscam nimic bând o bere cu câțiva confrați. Am luat metroul nou-nouț ca să mă duc la locul întâlnirii indicat de Jonathan, un restaurant bavarez în plin centru, aproape de Marienplatz. Metroul, inaugurat cu câteva luni mai înainte, era mândria evidentă a locuitorilor. Un alt posibil subiect de reportaj, mi-am zis așteptând un tren pe linia U3. Priveam peronul pe care n-aș fi ezitat să fac un picnic, așa strălucea de curățenie, și mă gândeam la bătrânul nostru metrou londonez cu scările lui rulante din lemn. Aici, eficacitatea germană făcuse noi minuni.

În mod evident, restaurantul se voia o concentrare a folclorului bavarez. Chelnerițe cu pieptul opulent, purtând rochii tradiționale numite „Dirndl“, apucau halbele de un litru cu uimitoare ușurință, și fotografii ale castelelor lui Ludovic al II-lea împodobeau pereții alături de câteva trofee vânătorești. Meniul: cârnați albi, „Knödel“ și vânat cu dulceață. Dacă aş vrea să fac un reportaj ca să arăt toate clișeele despre Germania, aici ar trebui să filmez, îmi spuneam. Decorul kitsch, jovialitatea zgomotoasă a personalului, și chiar viteza vertiginoasă cu care nemții de la masa vecină turnau în ei litri de bere contrastau cu așteptările mele. Începusem deja să regret că m-am lăsat atras în această capcană turistică.

Eram vreo zece la masă: Jonathan și Ron, colegii mei de la BBC, mai mulți jurnaliști francezi, doi americani și trei israelieni. Nu știu cum reunise Jonathan adunarea asta, nici cine pe cine adusese, dar nu m-am simțit în apele mele încă de când am făcut prezentările. N-am putut să rețin numele și prenumele unora și altora, abia am participat la conversație – care o lua în toate direcțiile, în cel puțin trei limbi – și m-am mulțumit să mă fac util traducând meniul. Eram timid, și această adunare exclusiv masculină îmi reamintea sala de mese din anii mei de internat, unde n-am reușit niciodată să-mi găsesc locul.

După câteva beri, așteptând faimoșii cârnați de vițel serviți cu muștar dulce, privirea unuia dintre jurnaliștii israelieni o atrase pe a mea. Așezat cu două locuri în dreapta lui Ron, chiar în fața mea, m-a fixat fără să dea atenție la ce se petrecea în jurul nostru. Avea ochi pătrunzători, nu știam dacă trebuia să citesc în ei simplă curiozitate sau altceva. Am încercat să surâd, să-mi iau un aer natural, dar n-am reușit să mă sustrag. Cu neputință să întorc capul sau să mă amestec în schimburile de replici ale celorlalți comeseni. În lumina scăzută a restaurantului, ochii lui mi se păreau foarte întunecați, e tot ce mi-a venit în minte. Un surâs abia schițat, care putea să pară ironic, apăruse pe fața lui. Poate fiindcă mă vedea paralizat, îngheţat? Ce joc era ăsta? Și de ce aveam impresia că această atenție ascundea altceva? Eram confuz, țintuit locului. Apoi, ceva din mine a cedat și nu doream să se mai termine.

Urmarea acelei seri de la restaurant se pierde în ceață. Nu mai știu cum am reușit să luăm parte la discuţie, nici dacă ceilalți observaseră ceva. Știu numai că în seara aceea nu ne-am vorbit. Nu încă. La întoarcere, în metrou, micul nostru grup trebuie să fi făcut multă gălăgie, căci eram toți destul de amețiți. Am izbutit de bine, de rău să nu ne pierdem unii de alții și să ne regăsim apartamentele aproape de satul olimpic, și după ce i-am lăsat pe cei doi amici de la BBC în fața clădirii 20 mi-am dat seama că-l văzusem deja pe acest bărbat care-și continua acum drumul împreună cu mine către clădirea 22: la centrul de presă, el îmi atrăsese atenția cu aerul lui preocupat. Așadar, eram cazați în aceeași clădire, și era normal să mergem în aceeași direcție. Voiam să mă liniștesc spunându-mi-o, simțeam nevoia asta? Mergeam încet și în tăcere, cei vreo cincizeci de metri care ne despărțeau de clădirea noastră mi s-au părut prea lungi și prea scurți în același timp. Nu-mi închipuisem că am să rămân singur cu acest bărbat care lucra, mi se pare, la radioul israelian. Trebuia să revin asupra acelui schimb de priviri cam apăsat dintre noi, poate chiar să mă scuz, sau să nu zic nimic? Dar între timp ajunseserăm la recepție și necunoscutul a cerut cu accent american cheia apartamentului 55, ceea ce m-a mirat și mai mult. Când am primit-o pe a mea după ce spusesem Wohnung 53, bitte, a devenit evident că eram repartizați la același etaj. Totuși, chiar și urcând împreună în lift, nici unul dintre noi nu s-a hotărât să spună ceva. Necunoscutul și-a îndreptat din nou privirea asupra mea. Am văzut atunci că ochii lui erau într-adevăr de culoare foarte închisă, aproape negri, și am simțit aceleași furnicături în brațe, la fel ca mai devreme cu câteva ore în acea braserie grotescă. Eram incapabil să reacționez, situația începea să-mi scape de sub control, și știam că buna cuviință, obișnuința, totul ar fi trebuit să ne îndemne să vorbim, să ne prezentăm în sfârșit, ca să redevenim simpli confrați, jurnaliști veniți la München în același scop, că trebuia în fine să încetăm cu acea privire care dura de prea mult timp, ca să revenim la normal, era urgent să găsim o ieșire, trebuia ca totul să se oprească.

De oprit, s-a oprit liftul la etajul cinci, lăsându-ne să înaintăm într-un lung coridor luminat ca ziua, el înainte, eu în urma lui. Când a ajuns în dreptul numărului 55, pe stânga, am înțeles că era cazat chiar în fața apartamentului pe care-l împărțeam cu un anume Jim, care se ocupa de sunet la canalul ABC. Eram aproape spate în spate. El a băgat primul cheia în broască, însă doar a întredeschis ușa înainte de a se întoarce spre mine. Mâna lui dreaptă a căutat-o pe a mea și cu două degete mi-a atins încheietura mâinii. Nu știu cât timp am rămas așa înainte de a răsuci și eu cheia mea. Apoi întunericul apartamentelor noastre ne-a înghițit.