Daniel Dăianu

Când finanţa subminează economia
şi corodează democraţia

 POLIROM
2012

© 2012 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2664-9

ISBN PDF: 978-973-46-2665-6

ISBN print: 978-973-46-2547-5

Foto coperta: © Sergey Gavrilichev/Dreamstime.com

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DANIEL DĂIANU este profesor la Şcoala Naţională de Studii Politice şi Administrative (SNSPA) din Bucureşti şi membru corespondent al Academiei Române. Europarlamentar (2007-2009), fost ministru de Finanţe (1997-1998), economist-şef al Băncii Naţionale a României (1992-1997) şi ministru adjunct de Finanţe (1992). În iunie 2011 a devenit membru al Consiliului European pentru Relaţii Externe (ECFR). Este asociat al institutului CASE din Varşovia şi cercetător invitat, de-a lungul anilor, la Russian Research Center (Harvard University), Woodrow Wilson Center (Washington, DC), NATO Defense College (Roma), FMI, OCDE, Comisia Economică ONU pentru Europa. Între 1999 şi 2004 a fost profesor la ASE – Bucureşti, la universităţile Berkeley şi UCLA (SUA) şi la Universitatea din Bologna. Este membru în colegiul editorial al mai multor publicaţii din străinătate, preşedinte al Societăţii Române de Economie (SOREC) şi fost preşedinte al European Association for Comparative Economic Studies (EACES) în perioada 2002-2004. Este, de asemenea, membru al institutului Aspen Romania. Domenii de interes ştiinţific: monedă şi finanţe publice, economia tranziţiei, analiza sistemelor economice, complexitatea sistemelor sociale, Uniunea Europeană etc. Dintre volumele publicate, amintim: Funcţionarea economiei şi echilibrul extern (Bucureşti, 1992), Echilibru şi monedă (Bucureşti, 1993), Economic Vitality and Viability (Frankfurt am Main, 1995), Transformation as a Real Process (Aldershot, 1998), Încotro se îndreaptă ţările postcomuniste? (Polirom, Iaşi, 2000), Balkan Reconstruction (coordonator, în colaborare cu Thanos Veremis, Londra, 2001), România şi Uniunea Europeană (coordonator, în colaborare cu Radu Vrânceanu, Polirom, Iaşi, 2002), Pariul României (Bucureşti, 2004), Ethical Boundaries of Capitalism (coordonator, în colaborare cu Radu Vrânceanu, Aldershot, 2005), Frontiere etice ale capitalismului (coordonator, în colaborare cu Radu Vrânceanu, Polirom, Iaşi, 2006), Ce vom fi în Uniune. Pariul modernizării României (Polirom, Iaşi, 2006), Which Way Goes Capitalism? (Budapesta, New York, 2009) şi Capitalismul încotro? (Polirom, Iaşi, 2009). Analizele sale au fost publicate pe site-urile Eurozine, ECFR, Friends of Europe, Aspen Romania, Revista 22, Dilema Veche, HotNews. Articolele sale apar cu regularitate în Ziarul Financiar, Piaţa Financiară, Jurnalul Naţional.

Cuvânt-înainte

Acest volum reuneşte texte privind criza unui tip de capitalism, cu implicaţii de ordin social şi politic; ele au fost publicate în ultimii trei ani în presa centrală. Titlul este grăitor: Când finanţa subminează economia şi corodează democraţia. Am primit un îndemn pentru realizarea acestui volum după ce un eseu al meu cu titlu analog, „When high finance perverts markets and corrodes democracy”, a fost publicat de revista Eurozine, iar o variantă a sa a apărut pe site-ul Consiliului European pentru Relaţii Externe (ECFR), în 2011.

Gândirea mea are ca presupoziţie libertatea economică ce stă la baza unei societăţi deschise, democratice. Dar pieţele pot fi mai bune sau mai rele, fiind întreţesute cu imperfecţiuni, care sunt teme de analiză în teoria consacrată. Totodată, nevoia de bunuri publice cere existenţa unui sector public, funcţionarea unor reglementări, inclusiv pentru îmblânzirea pieţelor financiare.

Acest volum se înrudeşte conceptual şi problematic cu lucrările Capitalismul încotro? (Polirom, 2009) şi Which way goes capitalism (CEU Press, 2009). Menţionez totodată că în Încotro se îndreaptă ţările postcomuniste? (Polirom, 2000) scriam: „Pot fi evitate crize financiare majore în condiţiile actuale de funcţionare a sistemului financiar internaţional? Nu ne îndreptăm oare către o repetare a experienţei interbelice, spre o criză globală de mari proporţii?” (p. 89).

Iată câteva dintre tezele care esenţializează acest volum:

–    fără pieţe nu există economie liberă, dar pieţele au imperfecţiuni ce pot conduce, în absenţa politicilor publice, la echilibre foarte precare, rele;

–    sistemul financiar, aşa cum a evoluat în ultimele decenii în ţările industrializate, a căpătat o intensă funcţie destabilizatoare;

–    avem o mare problemă etică: industria financiară extrage o rentă necuvenită, lumea afacerilor pare să-şi fi pierdut compasul moral, iar politica publică a fost capturată în detrimentul majorităţii cetăţenilor. Amintesc că în volumul Ethical Boundaries of Capitalism (Ashgate, 2005) – Frontiere etice ale capitalismului (Polirom, 2006) –, pe care l-am coordonat împreună cu Radu Vrânceanu, profesor la ESSEC (Paris), am abordat derapajul etic;

–    criza zonei euro este una de design şi aranjamente de politici defectuoase; contrar unui clişeu promovat şi de economişti autohtoni, datoriile suverane sunt numai una dintre cauzele tensiunilor din Uniunea Monetară. Decalajele de competitivitate, dezechilibrele cauzate de supraîndatorarea privată şi excesele băncilor au proeminenţă în explicarea crizei din zona euro;

–    modelul de creştere din economiile emergente europene (din România), bazat pe îndatorare externă excesivă şi o alocare a resurselor insuficient orientată către bunuri şi servicii exportabile şi importabile (tradables), este vulnerabil. De aceea, am avut rezerve faţă de deschiderea totală a contului de capital (vezi The Macroeconomics of EU Integration. The Case of Romania, Rosetti, 2005), chiar dacă unele reguli din UE cereau acest pas radical. Este nevoie de un alt model de creştere, bazat mai mult pe economisire internă şi producţie autohtonă de bunuri exportabile şi importabile;

–    aderarea la zona euro implică, pe de o parte, repararea Uniunii Monetare, iar pe de alta, pregătirea corespunzătoare a economiei româneşti (care nu se poate rezuma la îndeplinirea unor indicatori de convergenţă nominală);

–    trăim o perioadă extraordinară în istoria modernă, a bifurcaţiilor: redistribuirea puterii economice în spaţiul global (ascensiunea Asiei) pune o presiune teribilă pe lumea occidentală; erodarea clasei mijlocii în numeroase ţări industrializate „rupe” evoluţia socială din perioada postbelică şi are implicaţii politice profunde;

–    criza datoriilor suverane va apăsa Europa şi SUA în anii ce vin; se intră într-o perioadă de cumpătare, fie şi forţată, caracterizată de ritmuri de creştere economică diminuate şi, în unele cazuri, de stagnare economică;

–    constrângerile de ordin ecologic şi evenimentele rare („lebede negre”) măresc complexitatea şi costul erorilor de guvernanţă; creşterea incertitudinii forţează apariţia unei „noi normalităţi”.

Ideile din acest volum şi-au găsit exprimare în activitatea mea publică: în Parlamentul European, prin raportul privind reglementarea şi supravegherea pieţelor financiare (din 2008) sau alte documente şi intervenţii publice; prin cosemnarea scrisorii deschise publicate de Le Monde în 22 mai 2008, alături de trei foşti preşedinţi ai Comisiei Europene, nouă foşti premieri din ţări membre ale UE şi cinci foşti miniştri ai Economiei/de Finanţe; ca membru al Consiliului European pentru Relaţii Externe (ECFR); în dezbateri organizate de Comisia Europeană, Banca Naţională a României, Societatea Română de Economie (SOREC), Institutul European Român, Bruegel, Friends of Europe, Bertelsmann Foundation, The Forum of the Americas, CASE etc.; prin analize apărute în publicaţii străine şi autohtone, participări la seminarii şi conferinţe desfăşurate în străinătate şi în ţară etc.

Mulţumesc domnului Adrian Şerban, care s-a îngrijit de apariţia acestui volum la Editura Polirom. Mulţumesc domnişoarelor Cosmina Amariei (masterand, SNSPA) şi Mihaela Apostol (GEA Strategy & Consulting) pentru asistenţa acordată în pregătirea manuscrisului. Mulţumesc publicaţiilor care au găzduit textele reunite în acest volum. Nu în cele din urmă, sunt recunoscător familiei mele, pentru răgazul pe care mi-l acordă pentru asemenea îndeletniciri.

Daniel Dăianu

Bucureşti, ianuarie 2012

Introducere

Ce capitalism vrem este întrebarea!

La mai bine de trei ani de la erupţia crizei financiare, deşi s-a evitat (până acum) o implozie de magnitudinea Marii Depresiuni, întrebările şi temerile obsedante s-au amplificat. Una priveşte rezilienţa crizei; aşa cum demonstrează istoria şi analize serioase1, o criză atât de adâncă durează mult. Altă chestiune are în vedere complexitatea, profunzimea şi întinderea acestei crize. Criza financiară este întruchipată de o criză bancară, a supraîndatorării publice şi private în numeroase ţări. În Europa, criza Uniunii Monetare, cu origine într-un design şi aranjamente de politici defectuoase, ameninţă întregul proiect european. Redistribuirea puterii în spaţiul global şi ascensiunea economică a Asiei pun o presiune teribilă pe lumea occidentală, pe ţesuturile ei economice şi sociale. Până acum câteva decenii, rivalitatea economică globală era un joc euroatlantic (Japonia fiind excepţia de la regulă); acum, datele problemei s-au modificat radical. Se vorbeşte despre secolul XXI ca fiind unul asiatic. Forumul Davos din ianuarie 2012 a avut ca tematică generală regândirea conceptelor, modelelor economice şi sociale; s-a folosit ca generic sugestiv titlul unei lucrări faimoase a lui Karl Polanyi, Marea Transformare2, o lectură necesară pentru sociologii, politologii şi economiştii care se respectă.

Dimensiunea socială a acestei crize îngrijorează tot mai mult. De mai bine de două decenii, erodarea clasei de mijloc a fost ocultată de îndatorare (credit ieftin) şi inflaţia scăzută. O inegalitate a veniturilor în creştere puternică corodează fundamentele sociale ale democraţiei, întrucât şansele (oportunităţile) egale fac parte din regulile de bază ale unei societăţi civilizate. Sunt date (statistici3) care atestă fără tăgadă această erodare ce reprezintă o bifurcare în evoluţia socială a capitalismului după al Doilea Război Mondial4. La creşterea inegalităţii se adaugă rata mare a şomajului, mai ales în rândurile tinerilor5; în unele ţări se vorbeşte de o „generaţie pierdută”.

S-a accentuat o disonanţă cognitivă între structurile de guvernământ şi cetăţeni, care pune în discuţie însuşi procesul politic democratic. În UE se vorbeşte de mult despre „deficit democratic”. Acum însă este vorba despre ceva mai profund, care priveşte politicul în interiorul contextului naţional, contractul social între stat şi cetăţean. Dacă în regimurile autoritariste (dictatoriale), precum în ţări arabe, şi nu numai, asemenea proteste sunt de aşteptat, mai devreme sau mai târziu, în democraţiile liberale ele intră într-un registru explicativ aparte; ceva scârţâie în relaţia dintre cetăţeni şi guvernele alese prin scrutin democratic. De aceea, temerile sunt mari; se şi fac analogii cu perioada interbelică a secolului trecut, având în vedere dificultăţile economice fără precedent de după al Doilea Război Mondial. La puţini ani după dispariţia Zidului Berlinului şi în pofida avansului globalizării ca proces şi al globalismului ca filosofie a relaţiilor economice internaţionale6, unii au anticipat o resurecţie a spiritului naţional în Europa şi în lume7. Criza de acum aduce în prim-plan revolta cetăţenilor; în mod surprinzător, ea are loc atât în democraţii, cât şi în regimurile autoritariste. Revista Time a considerat, de altfel, cetăţeanul (ipostaziat de proteste) principalul actor politic al anului 2011.

Unii ar spune că evoluţia tehnologiilor sau redistribuirea puterii economice în lume (în favoarea Asiei) explică „decăderea” unor categorii de „gulere albe” şi „gulere albastre” în economiile mature. De exemplu, în presa americană se spune că „Apple ilustrează de ce China devine fabrica lumii”8 – ideea fiind că unele firme americane mari îşi maximizează profitul prin expansiune globală, în detrimentul menţinerii/creării de locuri de muncă acasă. Dar, în opinia mea, aceasta este o interpretare unilaterală a situaţiei; nu mai puţin relevantă este dinamica politicilor publice, dominanţa în ultimele decenii a paradigmei care a propovăduit dereglementarea pieţelor şi a favorizat capitalul în mecanica distribuţională a veniturilor9, a subestimat rolul politicilor industriale10, a neglijat aspecte esenţiale de echitate (fairness). Nu întâmplător, cunoscuta revistă americană Foreign Affairs a publicat în 2011 un articol despre policy drift („alunecarea politicilor publice”), care ar fi fost determinată de influenţe ideologice şi capturarea politicii publice de grupurile de interese11. De aici şi preocuparea tot mai vizibilă de a repune în funcţiune măsuri de politică industrială şi educaţională. În SUA, Michael Spence, laureat al Premiului Nobel pentru economie, conduce un comitet naţional pentru competitivitate. În UE avem Agenda Europa 2020, ca resuscitare a Agendei Lisabona. În Marea Britanie, guvernul condus de David Cameron decide înfiinţarea unor universităţi tehnice axate pe ştiinţă şi tehnologie, studii doctorale. Dacă „corectarea” politicilor publice, în sensul revigorării industriale a producţiei, nu va avea succes, este de anticipat o accentuare a protecţionismului în nu puţine ţări industrializate, în UE.

Este un reflex al unora să considere că influenţa nefastă a grupurilor de interese se manifestă, ca fenomen structural, numai în economiile emergente (sau subdezvoltate), despre care se presupune că nu au instituţii solide şi mecanisme de control reciproc instituţionalizat (checks and balances). Criza din aceşti ani dovedeşte că ţările industrializate, cu economii mature, nu sunt imune la sindromul de captură a politicii publice, a statului. Aforismul lordului Acton, „puterea absolută corupe în mod absolut”, este valabil şi pentru ele. Statutul privilegiat pe care îl are industria financiară în angrenajul economic actual dovedeşte această stare de fapt; finanţele extrag o rentă necuvenită de la restul economiei, au creat riscuri sistemice mari; finanţele nereglementate au funcţie de destabilizator intern în economiile moderne. Din acest punct de vedere, analiza lui Hyman Minsky este relevantă12. Criza a obligat guvernele să salveze entităţi financiare mari şi a afectat negativ coeziunea socială prin accentuarea sentimentului că lucrurile sunt croite rău. Şi cum ar putea fi altfel când pierderile unor organizaţii private sunt socializate (din raţiuni de risc sistemic), în mod repetat, în timp ce veniturile multor cetăţeni se erodează.

În captura politicii publice, cu efecte asupra mersul economiei, găsim o explicaţie pentru impasul politicii, ca proces (politics), în ţări dezvoltate. Neîncrederea în guverne, de-a lungul spectrului politic, grăieşte şi ea în acest sens. Tea Party, în SUA, şi unele agregări politice similare în Europa acuză şi recuză guvernele pentru că nu s-au opus ca big business (grupurile de afaceri mari) să abuzeze de poziţiile dominante pe piaţa. La stânga spectrului politic, resentimentele sunt amplificate de ceea ce este perceput ca incapacitatea establishment-ului de a formula politici care să nu favorizeze cercurile de afaceri în dauna salariaţilor. Se observă aici un numitor comun, deşi punctele de pornire sunt diametral opuse, fiindcă unii doresc un stat minimal, iar alţii un stat mai puternic. Numitorul comun este dat de abuzul de putere pe care grupurile de afaceri mari îl exercită în economie şi politică – prin influenţarea deseori neîngrădită, în mod efectiv, a politicilor publice. Şi unii, şi alţii vor o democratizare a procesului de decizie, guverne mai aproape de interesele cetăţenilor. Dar aceste interese diferă în funcţie de înclinaţiile ideologice sau statutul social şi economic.

Sindromul too big to fail („prea mari pentru a eşua”) arată cât de viciate sunt pieţele financiare şi ce riscuri aduc în economie şi în funcţionarea democraţiei. Otmar Issing, fost economist-şef al Băncii Centrale Europene, remarca şi el că acest sindrom subminează încrederea în economia de piaţă13. Trebuie spus că Issing este un cunoscut promotor al Ordnungspolitik, care îmbină piaţa liberă cu regulile stricte şi care a stat la baza succesului economic al Germaniei după al Doilea Război Mondial. Altfel spus, chiar dacă eşti un partizan al dreptei, într-o democraţie nu poţi închide ochii la pervertirea pieţelor indusă de concentrarea puterii economice şi „capturarea” mecanismelor decizionale. O asemenea evoluţie s-a produs în Marea Britanie prin Big Bang-ul din industria financiară, în 1986, sau în SUA, prin dereglementarea reprezentată de abolirea Glass-Steagall Act, în 1999, şi a altor acte normative.

Trăim criza unui tip de capitalism care merge dincolo de fenomenologia specifică mişcării ciclice a economiei de piaţă, cu suişuri şi coborâşuri inerente, uneori de amploare. Criza din ţările industrializate este legată de suprafinancializare, subestimarea nevoii de coeziune socială, pierderea compasului moral în lumea afacerilor (criza se vede în toate compartimentele societăţii, inclusiv cadrul Bisericii), neglijarea problemelor ecologice14, aroganţa în relaţiile internaţionale şi zelul mesianic în promovarea unui model ca „mântuire” de orice problemă socială, oriunde în lume. Această criză este accentuată de redistribuirea puterii economice în spaţiul global. Realitatea dovedeşte simplitatea viziunii de tip „Sfârşitul Istoriei”15.

Criza unui tip de capitalism

Europa şi SUA sunt frământate de criză şi de o perspectivă cenuşie a creşterii economice, pentru ani de zile. Potrivit unui scenariu negativ, se poate intra într-o lungă perioadă de stagnare, de „japonizare” a dinamicii economice, aşa cum s-a întâmplat cu arhipelagul nipon după criza din anii ’90 ai secolului trecut. Criza financiară actuală a readus în dezbatere chestiunea „instabilităţii”; veche în literatura economică, ea este un laitmotiv pentru cei care blamează capitalismul şi o temă de analiză pentru economiştii, marxişti şi nemarxişti, care examinează mişcarea ciclică a economiei. Aici plasăm disputa între cei care pledează pentru intervenţia publică în economie şi cei care sunt adepţii regulilor (rules) de intervenţie minimă. Această dezbatere a dominat lumea academică şi a politicilor publice după Marea Depresiune din secolul trecut, fiind însoţită de alternanţe la „putere”, în funcţie de mersul economiilor, erori şi excese de politici economice, de relaţia dintre politică şi mediul de afaceri etc. Este însă incorect să contrapunem, într-o formula maniheistă, pieţele politicilor publice, reglementărilor. Capitalismul modern are în ţesut relaţia dintre un sector public şi unul privat, existenţa de reglementări. Marea dilemă nu este piaţă vs nonpiaţă (stat), ci ce tip de economie de piaţă (capitalism) este mai performant din punct de vedere economic şi social. În acelaşi timp, a considera că politicul poate fi abstras din economic/social este o fantezie, inoperabilă în realitate.

Dincolo de impactul evoluţiilor tehnologice şi al globalizării, originea crizei actuale rezidă, după opinia mea, în suprafinancializarea unor economii, fenomen care a avut loc în ultimele decenii, în expansiunea industriei financiare către toate azimuturile16. Această suprafinancializare (exprimată de ponderea industriei financiare în ansamblul activităţii economice şi mai ales în profituri) a vulnerabilizat economiile în ansamblu şi a accentuat dezechilibrele în spaţiul global; ea a mărit enorm riscurile sistemice prin interconectivitate (contagiune), complexitate şi inovaţii financiare exotice/toxice17. Suprafinancializarea a şi deturnat resurse (nu în ultimul rând, materie cenuşie) de la alte sectoare, considerabil mai productive. Mulţi din industria financiară nu asumă nici acum rolul pe care ea l-a jucat în producerea unei crize fără egal după Marea Depresiune. Abuzul de securitizare, înşelarea clienţilor prin distribuirea de produse fără tranzacţionare transparentă (fără valoare, practic), goana după profit prin neglijarea riscurilor la nivel micro şi macro etc. au transformat mari componente ale industriei financiare într-un veritabil destabilizator intern al economiilor industrializate18. Andrew Haldane, directorul de cercetare la Bank of England, subliniază că robusteţea sistemelor economice a avut de suferit19. O eminenţă în lumea finanţelor, Alexander Lamfalussy, arăta cum abuzul de securitizare şi creşterea „sectorului bancar umbră” (shadow banking sector), care scapă reglementărilor, fac ca sistemele să fie tot mai fragile, mai vulnerabile20. Criza a obligat guvernele să redescopere nevoia de stabilitate financiară.

Deşi crizele nu pot fi eliminate, magnitudinea lor poate fi totuşi atenuată; funcţionarea pieţelor financiare poate fi influenţată. A considera finanţa un dat imuabil este un fals. După marea criză din secolul trecut au fost adoptate măsuri care au îmblânzit pieţele financiare, inclusiv la nivel internaţional – prin aranjamentele Bretton Woods. Ceea ce s-a considerat a fi o perioadă de prosperitate în ultimele decenii a fost presărată cu episoade severe de criză în America Latină, Asia, Europa (ţările scandinave în anii ’90), Rusia şi chiar în SUA (anii ’80), care au coincis cu liberalizarea financiară intensă. Şi nu există o evidenţă empirică solidă care leagă creşterea economică de o anumită structură a intermedierii financiare.

Suprafinancializarea a mărit excesiv dependenţa unor economii de industria financiară. În Marea Britanie, de pildă, s-a înregistrat un recul puternic al unor sectoare industriale care excelau şi care se bizuiau pe cercetarea ştiinţifică şi dezvoltarea tehnologică. Şi aceasta s-a întâmplat exact în perioada de avânt industrial al multor ţări asiatice (care au evitat, cât au putut, să aplice prescripţiile rigide ale FMI şi ale Băncii Mondiale). În ultimele decenii a avut loc o erodare a bazei industriale a SUA, în timp ce sectorul lor financiar a crescut continuu. Puteau fi atenuate aceste evoluţii? Eu cred că da.

În numeroase ţări, bugetele publice au explodat după izbucnirea crizei, când datorii private (pierderi ale sectoarelor bancare) au fost preluate la datoria publică. Îndatorarea excesivă a sectorului neguvernamental a accentuat criza în numeroase ţări. Sunt de blamat guvernele şi băncile centrale că au intervenit pentru a evita topirea sistemului financiar? Eu cred că nu. Lecţia Marii Depresiuni a fost învăţată, cel puţin din acest punct de vedere. Sunt surprins însă de strâmbarea narativului pe care o observ în unele analize. Se menţionează programe sociale, sugerându-se că acestea au provocat criza economică. Ca şi cum natura intermedierii financiare din ultimele decenii îşi are originea în programe sociale – ceea ce este un nonsens. După logica celor ce critică intervenţia în economie a autorităţilor publice, nu ar trebui să existe nici bănci centrale. Avem nevoie de revizuirea reglementărilor privind capitalul propriu şi lichidităţile băncilor. În acelaşi timp, am îndoieli că sindromul too big to fail poate fi atacat eficace în lipsa unor cerinţe de tip Glass-Steagall şi chiar a spargerii entităţilor prea mari.

Există o relaţie, fie şi implicită, între explicarea crizei prin intervenţia statului în economie şi natura statului. Opinia mea este că această gândire nu distinge între natura socială a statului modern, în democraţiile liberale (dincolo de variantele de model), şi excesele şi malformaţiile sistemelor asistenţiale ca necazuri izvorâte din demografie şi sclerozarea unor instituţii (în accepţiunea lui Mancur Olson21 şi Douglas North22). Este totodată curios ca sistemele de asigurări sociale să se explice prin existenţa comunismului. În SUA, sistemul asigurărilor sociale a fost iniţiat în 1935, ca o consecinţă a Marii Depresiuni. Elemente de asigurări sociale au fost introduse în Germania (Prusia) înainte de 1900. Şi ironia face ca economiile europene cele mai performante să fie în ţările (Germania, ţările scandinave) unde cheltuielile publice deţin cea mai ridicată pondere în PIB. Nici nu trebuie să stabilim o relaţie mecanică între nivelul cheltuielilor publice şi cel al datoriei publice; o economie poate avea un buget public mai mare decât al alteia ca pondere în PIB şi, în acelaşi timp, o datorie publică inferioară. Fiindcă datoria publică depinde de echilibrul bugetar de-a lungul timpului, şi nu doar de nivelul cheltuielilor bugetare (adică ignorând nivelul veniturilor bugetare). Această situaţie este sesizabilă între unele ţări din UE. Volumul cheltuielilor publice în PIB exprimă şi conţinutul unui contract social între cetăţeni şi stat.

Statul providenţial trebuie reformat şi chiar diminuat; intrăm într-o eră dominată de imperative de frugalitate, cumpătare în consum şi gestionarea resurselor. Pe de altă parte, trebuie spus că asigurările sociale nu înseamnă pur şi simplu milostenie, solidaritate socială (ca principiu eminamente moral) sau captarea bunăvoinţei electoratelor; ele fac parte dintr-un mecanism economic şi social complicat, ipostaziat şi de un contract social, care încearcă să prevină sincopele economice şi tensiunile sociale, dar şi să asigure şanse egale în societate. Există bunuri publice care ajută însăşi economia privată să funcţioneze – de pildă, infrastructura de bază. Iar a încerca să privatizezi sistemele de educaţie şi asistenţă medicală în totalitate mi se pare o întoarcere în preistorie.

Nici competiţia cu economiile asiatice în ascensiune rapidă nu implică demantelarea statului cu funcţii sociale. Nu întoarcerea în timp, la capitalismul secolului al XIX-lea (cel ilustrat de romanele lui Charles Dickens) este soluţia. Este nevoie de o redimensionare a beneficiilor sociale pentru a stabiliza (adesea pentru a reduce) datoriile publice, care afectează dinamica economică. Nivelul salariilor este o problemă majoră acolo unde productivitatea nu este corespunzătoare. Dar tot atât de îngrijoraţi trebuie să fim de creşterea inegalităţii veniturilor, de erodarea clasei de mijloc. Instabilitatea socială şi politica endemică de tip latino-american sunt explicate şi prin polarizarea mare a veniturilor. O „latino-americanizare” a societăţilor industrializate, din acest punct de vedere, ar fi de rău augur, ar aduce tensiuni sociale acute şi o luptă distribuţională intensă.

Se cuvine să ieşim din contrapunerea simplificatoare între stat (să citim „politici publice”) şi pieţe. Există o literatură solidă privind funcţionarea unui sector public eficient şi aplicarea de politici publice sănătoase; privind modul în care se poate lupta împotriva corupţiei, a căutării de rente (rent-seeking), a politizării excesive a aparatului public etc. Tot astfel, există o literatură bogată privind funcţionarea pieţelor, cu imperfecţiuni şi externalităţi, cu eşecuri de coordonare, cu iraţionalitate, emoţii şi cercuri vicioase – mă refer mai cu seamă la pieţele financiare. Dar şi în cazul altor pieţe există preocupare faţă de abuzul poziţiei dominante, coluziuni, captură a politicii publice, miopie vizavi de probleme ecologice, relaţie cu generaţiile viitoare. În fine, economiştii lucizi trebuie să fie pregătiţi şi pentru situaţiile extreme, când sunt necesare măsuri extraordinare, ce par a ieşi din matricile convenţionale. Aşa s-a întâmplat în această criză, când băncile centrale au fost obligate să intervină, într-un fel sau altul.

În fine, nu trebuie să neglijăm marea problemă etică. Această criză a socializat pierderi ale privaţilor (băncilor) şi a mărit datoriile publice în condiţiile în care polarizarea veniturilor doare economic şi social tot mai mult. De aceea, este nevoie de echitate (fairness) în distribuţia poverii ajustărilor. Altminteri, tensiunile sociale se vor transforma în explozii tot mai greu de controlat. Credinţa oarbă în echilibrarea pieţelor, ca şi ataşamentul mistic faţă de etalonul aur au condus la Marea Depresiune, cu consecinţe ce au favorizat venirea la putere a naziştilor în Germania şi al Doilea Război Mondial. Lumea are nevoie de pragmatism, luciditate, de îmblânzirea pieţelor financiare. Este aiuritor să vorbim despre un asalt împotriva pieţelor din partea guvernelor, în condiţiile în care dereglementarea financiară şi o paradigmă simplistă ne-au adus în pragul unui dezastru.

Avem nevoie de întoarcerea la raţiune. Ce tip de capitalism vrem? – aceasta este întrebarea!

Criza din zona euro şi din UE

Uniunea Monetară (UM) are o mare problemă de structură; ea nu este o zonă monetară optimă (optimal currency area), întrucât reuneşte economii care nu sunt suficient de compatibile ca nivel de productivitate, flexibilitate a mişcării factorilor de producţie, cicluri de business etc. Fondatorii UM nu aveau ochii închişi în faţa hibelor de construcţie; mai ales că unele voci autorizate din Europa şi din SUA au avertizat asupra pericolelor introducerii monedei unice fără mecanisme şi politici adecvate23. A primat însă politicul în dauna economiei; s-a dorit, mai ales la Paris, o Germanie reunificată fidelă proiectului european postbelic.

Pactul de stabilitate şi creştere s-a dorit un substitut la aranjamentele fiscale, dar s-a dovedit a fi defectuos. Şi aceasta s-a văzut când „greii” (Germania şi Franţa) nu l-au respectat. În Uniune a funcţionat şi o conivenţă a încălcării regulilor, care a permis unor ţări ca Grecia să ajungă în situaţia de acum. Structura a avut un rol major în complicarea situaţiei din zona euro. Banca Centrală Europeană (BCE) a practicat o politică monetară de tip one size fits all, care a încurajat capitalul să se îndrepte unde era mai puţin abundent; au rezultat multe investiţii speculative, o alocare mai puţin bună a resurselor. „Problema greacă” este şi problema sectorului bancar european, a neglijenţelor şi practicilor rele din acest sector. Aceasta ar trebui să spună politicienii la ei acasă. În ţările beneficiare de intrări masive de capital s-a şi creat iluzia că prosperitatea se obţine uşor. Mutatis mutandis, acelaşi lucru s-a întâmplat în ţările nou-intrate în Uniune, între care şi România, unde liberalizarea contului de capital s-a făcut prematur.

Este frapantă gruparea ţărilor cu mari dificultăţi de finanţare şi refinanţare, acum, în unităţi monetare dintre cele mai puţin dezvoltate. Este ca şi cum un decalaj de dezvoltare le-a predestinat la dezechilibru. Deşi Irlanda şi Spania au avut execuţii bugetare relativ prudente, îndatorarea lor externă totală a crescut puternic ca urmare a datoriilor sectorului privat. În ţări cu deficite externe mari, capitalul a alimentat consumul şi, adesea, investiţiile în sectoare de bunuri şi servicii necomercializabile (non-tradables). La fel ca în criza din Asia (1997-1999), a fost subestimată îndatorarea privată, considerându-se că vor avea loc corecţii fără necazuri. A operat şi clişeul că dezechilibrele în interiorul zonei euro nu contează, că relevante ar fi numai finanţele publice. Această abordare este nepotrivită când statele din zona euro emit propriile obligaţiuni pe pieţele financiare şi când nu există un aranjament de împărţire a poverii în cazul unor eşecuri bancare.

Creşterea salariilor cu devansarea productivităţii în ţările sudice (adică pierderea de competitivitate) poate fi interpretată şi prin prisma unui fenomen caracteristic economiilor emergente: nivelul inflaţiei generale este tras în sus de o decorelare între mişcarea salariilor şi cea a productivităţii în sectoarele non-tradables24. Deoarece sectoarele care exportă, sau care concurează importul, sunt obligate să rămână competitive (nu îşi pot permite salarii în divorţ cu productivitatea). Acest fenomen are relevanţă majoră pentru economiile europene (inclusiv România) care au niveluri salariale şi de productivitate mult inferioare mediei din UE-27.

Cauzele adâncirii fracturii în zona euro sunt o lecţie pentru ţările care ţintesc intrarea în zona euro. Fiindcă aceste cauze privesc mecanismele şi aranjamentele instituţionale ale Uniunii Monetare, nu numai imprudenţele bugetare şi alte neglijenţe în politicile economice naţionale. Trebuie observat şi că, dintre ţările ce nu se află în zona euro, unele sunt mai compatibile structural cu „grupul nordic” decât altele (aceasta se vede şi în structura producţiei)25. România se aseamănă, în multe privinţe, cu „grupul sudic” din UM: un model de creştere economică ce a favorizat investiţiile în non-tradables; economisire scăzută, deficite externe mari (de două cifre) în anii anteriori crizei şi îndatorare externă în creştere a sectorului privat, un nivel de dezvoltare economică inferior. Asemenea caracteristici explică implozia producţiei după 2008. Deficitele de cont curent, chiar dacă mult diminuate (ajunse la sub 5% din PIB în ultimii ani), persistă, la fel ca şi structura deficitară a exportului (valoare adăugată unitară scăzută). Nici nu pot fi întrevăzute modificări radicale de structură a producţiei în lipsa unei schimbări de model de creştere economică, a reorientării de resurse către sectoare de tradables, a unei politici industriale corespunzătoare.

Admiţând că UM va rezista, o economie trebuie să fie pregătită pentru a face faţă presiunilor concurenţiale, dispariţiei unor instrumente de corecţie a dezechilibrelor. Economia României are nevoie de convergenţă reală substanţială înainte de a intra în zona euro. Defectele aranjamentelor structurale din UM sunt recunoscute acum, când se iau măsuri de reformare a guvernanţei economice: o mai bună disciplină bugetară, controlul dezechilibrelor în Uniune, reglementarea şi supravegherea pieţelor financiare etc. Dar aceste reforme nu atacă încă defecte majore ale structurii; mă refer la instrumentele de stimulare a convergenţei între regiunile (ţările) din Uniune şi la instrumentele de amortizare a şocurilor asimetrice, inclusiv sub forma unor mecanisme de asigurare prin bugetul UE contra şomajului ridicat, a formării unui buget al zonei euro (finanţat şi prin emisiuni de obligaţiuni comune)26. Adică, dacă prin Pactul Fiscal sunt limitate prerogativele naţionale în politicile bugetare (deficitele ca acţiune contraciclică), ele să fie compensate la nivelul Uniunii Monetare de instrumente de intervenţie contraciclică, în situaţia unor şocuri adverse puternice. Dacă nu se va avansa în această direcţie, tensiunile vor persista, ca şi tendinţele centrifuge care pot conduce la fragmentarea sau chiar destrămarea Uniunii. Oricum, este straniu să vezi lideri europeni mergând în „pelerinaj” la Beijing pentru a solicita ajutor pentru ţările lor, pentru Uniunea Monetară. Această situaţie ilustrează cât de mult s-a schimbat lumea în ultimele două decenii27.

Pe acest fir al discuţiei apare o întrebare tulburătoare: de ce valorile şi idealurile nu sunt suficiente pentru a cimenta Uniunea, pentru a o proteja în faţa unor dinamici centrifuge, împotriva derapajelor de la democraţie? Înclin să cred că valorile, deşi au forţă intrinsecă, pot fi învinse când vremurile devin apăsătoare, când disperarea cuprinde mase întregi de oameni. Preşedintele american Woodrow Wilson a pledat pentru o Europă a păcii şi prosperităţii după Primul Război Mondial. După acea experienţă atroce era greu să se creadă în posibilitatea venirii alteia, după câteva decenii. John Maynard Keynes, unul dintre cei mai influenţi economişti ai secolului trecut, într-un eseu în acelaşi timp lucid şi profetic, a avertizat asupra efectelor unor aranjamente postbelice care împingeau ţările (Germania în special) spre mizerie de masă, în braţele unor grupări extremiste28. Rivalităţile de pe Bătrânul Continent şi politicile mioape (inclusiv „cătuşele”29 regimului etalon aur) au condus la o nouă tragedie30. Jean Monnet, Robert Schuman şi alţi părinţi fondatori ai Uniunii au mizat pe instituţii comune şi valori (pe un spirit umanist, european) în iniţierea proiectului european. Criza de acum este cel mai mare test pe care îl are de trecut Uniunea de la apariţia sa. Să sperăm că, în anii ce vin, vor fi evitate dinamicile infernale în Europa. Şi mai este ceva: chiar dacă valorile morale şi umanismul au forţă intrinsecă, chiar dacă buna-credinţă a multor cetăţeni este prezentă în viaţa publică, democraţia trebuie îngrijită zi de zi; ea este ca o floare ce are nevoie de căldură, soare, „apă vie”. Cu ultima sintagmă am în vedere conduita civică şi a celor mandataţi să guverneze în interes public.

România încotro?

Asiaticii au înţeles poate cel mai bine, după criza din 1997-1999, că sistemul financiar dereglementat promovat de Wall Street şi City-ul londonez devenise un destabilizator puternic; au înţeles că este bine ca politica de curs să nu tolereze o apreciere reală a monedelor naţionale, pentru a se câştiga pe două planuri: construcţia de avantaje comparative şi acumularea de rezerve valutare ca tampon faţă de fluxurile de capital volatile. Globalizarea a jucat un renghi istoric ţărilor industrializate vestice, dintre care unele au uitat de politicile industriale şi au mizat excesiv pe sectorul financiar31. Criza a impus o constatare privind noua geografie economică: economiile emergente au ajuns să finanţeze ţările bogate: capitalul circulă „de la vale spre deal” (uphill)!

De decenii, ratele de economisire brută în Asia se situează peste 35% şi ajung uneori la 50% din PIB32. În ţările europene cu economie matură, ele au fost, în general, de cca 21-22%, ajungând, în unele cazuri, la 25-26% din PIB. În ţările nou-intrate în UE (New Member States – NMSs), ratele de economisire au fost, în medie, mai mici decât în economiile mature – probabil şi ca urmare a importului mare de capital, care a permis un consum în expansiune rapidă. NMSs, inclusiv România, au avut un model de creştere economică parcă în divorţ cu lecţiile ultimelor două decenii, caracterizat de: riscurile deschiderii depline a economiei (liberalizarea totală a contului de capital), îndatorării externe accentuate, renunţării la unele elemente de politică industrială, prezenţei covârşitoare pe pieţele bancare locale a grupurilor străine. Trebuie spus însă că aceste trăsături au fost determinate, în mare măsură, de regulile jocului în UE. Rezultanta a fost o creştere economică rapidă în deceniul care a precedat criza, dar însoţită de dezechilibre externe mari. Piaţa unică şi regulile jocului din Uniune au transformat economiile mici şi de talie mijlocie din Europa Centrală în „anexe” (hinterland) ale economiilor mari din UE. Acest statut nu este inedit, fiind inevitabil ca entităţi mici să graviteze în jurul celor mari. Întrebarea-cheie este dacă mersul economiei europene, în ansamblu, are o perspectivă favorabilă în noua configuraţie a economiei globale. O problemă nu mai puţin importantă este dacă decalajele din interiorul UE pot fi atenuate în condiţiile regulilor de acum ale jocului. Fractura din zona euro, „mezzogiornificarea” ţărilor sudice, este elocventă33.

Neapartenenţa la zona euro se dovedeşte un beneficiu în circumstanţele crizei actuale. Dar acest spaţiu de politică (ca policy) autonomă nu este suficient pentru a surmonta decalajele economice.

UE a adus beneficii indiscutabile României: a forţat modernizarea instituţională, chiar dacă, uneori, avem sentimentul că forma este lipsită de fond; a adus primenire economică, investiţii, dar aici plusurile se amestecă cu neajunsurile. Capitalul autohton este firav, au proliferat poziţiile dominante pe piaţă, alocarea resurselor nu susţine dezvoltarea durabilă. România a exportat masiv forţă de muncă, inclusiv persoane cu înaltă calificare. Dezechilibrele externe au fost tot mai mari până în 2008. S-ar spune că nu este o problemă atât timp cât economisirea importată merge în investiţii de înaltă productivitate. Dar orientarea lor nu a fost axată pe bunuri exportabile şi importabile, conducând la vulnerabilităţi majore. Formarea brută a capitalului a depăşit 30% din PIB, dar structura sa a fost deficitară. Cât de înşelătoare pot fi cifrele se observă din ponderea investiţiilor publice în PIB: în perioada 2005-2008, ea a fost de peste 5% din PIB în România, faţă de peste 4% în Polonia, în jur de 5% în Cehia sau între 3 şi 5% în Ungaria. Dar cifra pentru România nu s-a materializat nici pe departe în infrastructura mare, adică autostrăzi, căi ferate, complexe portuare, sisteme de irigaţii, lucrări funciare etc.

Ce este de făcut? Absorbţia fondurilor europene poate fi un instrument forte de modernizare, dacă aduce, anual, un supliment de resurse de cel puţin 4% din PIB, dacă ajută dezvoltarea infrastructurii, dacă favorizează modernizarea administraţiei publice diminuând risipa şi deturnarea banului public. Veniturile fiscale pot fi mărite substanţial, având în vedere gradul scăzut de colectare (29% din PIB faţă de media de 34% în NMSs). Trebuie să stimulăm economisirea internă. O lecţie a crizei constă în faptul că este bine ca investiţiile autohtone să se bizuie mai mult pe resursele locale. Politica publică din România nu a încurajat economisirea internă; măsurile luate, inclusiv cota unica, au stimulat mai degrabă consumul. Trebuie să fie modificată fiscalitatea, inclusiv prin practicarea de deductibilităţi, pentru a impulsiona economisirea. Cota unică nu trebuie să fie privita ca un dat veşnic în politica fiscală; raţiuni economice şi sociale pot impune modificarea regimului. Atragerea de investiţii străine din zone non-UE are sens. Pot fi mărite considerabil redevenţele din exploatarea resurselor naturale (petrol, gaze, aur, argint, cupru, ape minerale etc.). Statul nu trebuie să mai înstrăineze resursele naturale, ci să atragă participaţii străine la exploatarea lor. Managementul companiilor de stat din domeniul energetic trebuie reformat. Lupta împotriva risipei banului public trebuie să fie fără menajamente.

Mixul de politică macro nu trebuie să repete o eroare majoră din anii trecuţi, când s-a tolerat aprecierea puternică a leului. Aprecierea leului a stimulat consumul excesiv şi alocarea defectuoasă (speculativă) a resurselor. Este bine să avem o prezenţă întărită a capitalului autohton în sectorul bancar. Trebuie luate măsuri suplimentare pentru descurajarea creditării în valută. Astfel, s-ar mări spaţiul de manevră pentru o politică monetară şi de curs pusă în slujba dezvoltării economice. Şi facilităţile fiscale pot fi practicate în domenii de vârf, mai ales dacă resursele bugetului public o permit. Fiscalizarea agriculturii şi o colectare mai bună ar aduce importante resurse suplimentare la bugetul public. Să căutăm să reînnodăm legăturile comerciale cu ţările din afara UE: avem nevoie de o adevărată ofensivă în acest domeniu.

În cadrul instituţiilor UE trebuie să promovăm idei care să ţină cont de realitate, nu de catehism. România trebuie să urmărească (împreună cu alte NMSs) politici care ajută la surmontarea decalajelor economice.

Agricultura poate fi o veritabilă mină de aur, având în vedere suprafaţa şi calitatea pământului cultivabil de la noi, riscurile ecologice şi criza alimentară din lume. Statul trebuie să se implice direct în formarea unei logistici/infrastructuri în domeniul colectării şi depozitării producţiei, în încurajarea industriei alimentare (inclusiv prin utilizarea de fonduri UE).

Trebuie să oprim deteriorarea calităţii învăţământului, educaţiei. Trebuie găsit filonul din educaţie care pune accent pe matematică, fizică, biologie, inginerie. Acest efort trebuie combinat cu cel de valorificare a competenţelor existente în centrele universitare mari – Cluj-Napoca, Iaşi, Timişoara, Bucureşti; există resurse importante pentru dezvoltarea de „mănunchiuri” (clustere) de activităţi în domenii de vârf.

Nu în cele din urmă, trebuie să se înţeleagă importanţa cimentului social, a coeziunii sociale în construcţia actului de guvernare. Respectul faţă de cetăţean, compasiunea sunt esenţiale pentru a proteja contractul social într-un stat democratic, pentru a nu expulza circuitele solidarităţii din angrenajul societăţii. Nici nu poţi cere sacrificii cetăţenilor dacă ai un limbaj dublu: una zici şi alta faci (prin clientelism politic şi corupţie).

Criza a redus, probabil, potenţialul de creştere economică durabilă al României cu câteva procente, la cca 2,5-3% (de la 5-5,5%). Cu împlinirea unor deziderate precum cele expuse mai sus (inclusiv absorbţia de fonduri europene), am putea reveni la un potenţial de creştere de peste 4% anual. Nu este o rată impresionantă, dar ea poate reduce decalajele importante înăuntrul UE.

Ce capitalism vrem este întrebarea

Economia de piaţa are virtuţi incontestabile. Mă refer nu atât la alocarea resurselor, de care depinde calculaţia costurilor şi beneficiilor (alocarea determină preţuri care egalizează cererea şi oferta), sau la mişcarea preţurilor, a câştigurilor, care aduc fericire unora şi necazuri altora, cât mai cu seamă am în vedere spiritul întreprinzător, care dă măsura progresului actual şi potenţial într-o societate. Fără cei care realizează străpungeri, care scot mersul afacerilor din canoane şi rutină, ritmul progresului ar fi mult încetinit.

Dar lumea economică nu trebuie judecată cu o logică binară, supersimplificatoare: capitalism vs socialism. De aici ar rezulta o inferenţă cvasiautomată. Ca tot ce ţine de capitalism, bun şi rău este de acceptat fără discuţie. Sunt câteva probleme cu această logică. Astfel, ceea ce numim capitalism fiinţează într-o varietate semnificativă. A doua problemă este de înţelegere a funcţionării pieţelor, cu imperfecţiuni şi externalităţi, cu apariţia de „echilibre rele”. De aici decurg implicaţii pentru politica publică. Ca să nu mai subliniez nevoia de bunuri publice (avem nevoie de un sector public). În fine, există o problemă a dinamicii capitalismului, în sensul înţelegerii legăturii dintre raţionalitate, alias capacitatea de a învăţa, şi viaţa organizaţională sau politicile economice.

Marea întrebare este, în opinia mea, alta: ce tip de capitalism dorim? Intrarea în Uniune nu oferă un răspuns automat la această întrebare. Mai ales că UE se confruntă cu dileme şi probleme existenţiale. Poate fi reformat statul asistenţial, astfel încât modelul de capitalism civilizat să fie prezervat? Poate fi asigurată competitivitatea Uniunii (deci nu numai a Germaniei sau a câtorva ţări din arcul nordic) în condiţiile în care progresul economic al Asiei pare de neoprit? Fiindcă, potrivit unor teze, forţa propulsivă a setului actual de tehnologii nu ar putea asigura o creştere economică durabilă în Vest, care să permită gestionarea datoriilor publice fără măsuri de austeritate34. Şi dacă avem în vedere analizele ce spun că trecerea datoriilor publice peste un prag de 90-100% din PIB ar amputa din potenţialul de creştere economică35, desluşim temeiul pentru care unele guverne se opun măsurilor de susţinere a cererii agregate. Dar intervin aici două contraargumente, în opinia mea. Se aplică regula „pragului” datoriei publice şi în perioade excepţionale? Şi cum se aplică o asemenea regulă într-o uniune monetară care are aranjamente instituţionale şi de politici defectuoase şi unde gap-urile de competitivitate sunt mari? Deci pot fi atenuate decalajele în zona euro şi în Uniune, astfel încât tensiunile dintre ţările membre să se estompeze? Poate fi reformată structura de guvernanţă a zonei euro pe calapodul modelelor de uniune monetară care sunt viabile (SUA, Canada etc.)? Poate fi oprită erodarea clasei de mijloc, care slăbeşte baza socială a democraţiei? Sunt liderii politici capabili să reinjecteze proiectul european cu adrenalina optimismului?

Europesimismul provocat de criza actuală este mai profund decât alte valuri de „depresie” din istoria Uniunii Europene36. Aşa cum am subliniat, cu decenii în urmă competiţia globală era definită esenţialmente de rivalitatea dintre SUA şi ţările vest-europene. Acum este altfel, odată cu apariţia puterilor globale emergente (China, India, Brazilia)37. În plus, financializarea a vulnerabilizat Vestul. În ultimul deceniu al secolului trecut, liderii europeni şi preşedintele american Bill Clinton au promovat „A treia cale” (The Third Way38), prin care se dorea adaptarea modelului capitalismului din ţările industrializate la provocările globalizării, ale noilor tehnologii. În opinia mea, marea carenţă a acestei viziuni este că s-a mizat pe industria financiară şi a fost neglijată importanţa menţinerii unei baze de producţie industrială solidă acasă. Drept este că această încercare a fost mai prezentă în ţările anglo-saxone (SUA şi Marea Britanie). Modelul „continental” al Germaniei îşi arată acum superioritatea. Dar poate fi extinsă experienţa germană în interiorul UE?

Slăbirea economică a Vestului modifică parametrii de bază în geopolitica globală. Fiindcă are impact asupra competiţiei pentru controlul de resurse epuizabile, pentru influenţa în organizaţii internaţionale. Nu în cele din urmă, pentru că măreşte suprasolicitarea39 ţărilor care au interese şi politici globale.

Pentru a fi susţinut de cât mai mulţi indivizi, capitalismul are nevoie de spirit etic. Căutarea profitului impune logica sa implacabilă, iar fără eficienţă nu se poate progresa. Dar a fi dispus să vinzi şi să cumperi aproape orice, inclusiv sufletul, nu are nimic de-a face cu binele; când tot mai mulţi procedează astfel, când sentimentele de ruşine şi vinovăţie ies din matricea comportamentului în societate, o faţă hidoasă îşi arată colţii. Pactul faustic face parte din registrul de gândire şi din conduita omului, dar este un mare rău când el caracterizează comportamentul de masă. Amintesc că, alături de Avuţia naţiunilor, Adam Smith a scris şi Teoria sentimentelor morale (el a fost, de altfel, profesor de ştiinţe morale la Universitatea din Glasgow); că Max Weber a pus în relaţie capitalismul şi etica protestantă. Eu prefer capitalismul lui Bill Gates şi Steve Jobs celui reprezentat de un Ivan Boesky, Michael Milken, Kenneth Lay (Mr. Enron) sau de alţi exponenţi ai capitalismului de tip casino, fără scrupule şi morală.

Criza de acum arată că buna guvernanţă (good governance) intră pe agenda publică în SUA şi Europa. O politică publică lucidă, responsabilă, înseamnă să te ocupi de părţi mai puţin bune ale funcţionării pieţelor. Industria financiară trebuie redimensionată şi readusă într-o matcă a serviciului pentru restul economiei. Stabilitatea financiară se impune ca un obiectiv major al politicilor publice (al băncilor centrale). Aşa s-a făcut după Marea Depresiune, când s-a introdus legislaţia Glass-Steagall. Aspectele de coeziune socială, de ocupare a forţei de muncă nu trebuie neglijate de guverne, întrucât echilibrele rele pot aduce instabilitate economică şi socială. Întreprinderile au nevoie de un management care să fie mai puţin obsedat de perspectiva imediată şi mai responsabil din punct de vedere societal. Relaţiile industriale (modelul economic) din Germania şi ţările scandinave sunt o pildă pentru alte ţări europene. Este necesară o legislaţie antitrust severă, care să pedepsească abuzurile monopolurilor, indiferent de sectorul economic (deci şi industria financiară, energie). Bunurile publice nu trebuie sacrificate orbeşte, de dragul consolidării fiscale; nu orice trebuie să fie privatizat. Este nevoie de asigurarea bunurilor publice la nivel global (inclusiv cele de ordin ecologic) şi îmblânzirea pieţelor financiare40.

Într-o lume atât de frământată şi cu o perspectivă, pe continentul european, înceţoşată, România trebuie să găsească resorturi interne pentru a apăra achiziţiile democraţiei şi pentru a trece cu daune limitate prin această criză. Sunt necesare eforturi de reformare a statului; reforme inteligente în domeniul învăţământului şi sănătăţii, care să aibă susţinere populară şi sprijin intelectual/civic cât mai larg. Trebuie dusă o luptă fără menajamente împotriva corupţiei, risipei banului public, mai ales că anii ce vin vor fi dominaţi de cumpătare, fie şi impusă. Este nevoie de respect faţă de cetăţean, care se validează printr-o împărţire echitabilă a poverii induse de austeritate. Compasiunea, capitalul social, solidaritatea nu sunt concepte care, într-o democraţie, aparţin unei anumite filosofii politice; ele o definesc.

Ca să tragem linie, marea întrebare este cum poate fi „reparat” capitalismul în lumea industrializată pornind de la preceptul că un sistem economic liber nu poate funcţiona fără pieţe, că fără libertate economică nu avem creaţie, dezvoltare, democraţie41. Dar economia liberă poate fi mai bună sau mai rea; este nevoie de un sector public, de reglementări care să ţină cont de imperfecţiunile pieţelor, de imperative de ordin social şi ecologic. Reinventarea capitalismului devine o problemă de meditaţie, interogaţie sociologică şi politologică nu atât pentru mediul academic, cât mai ales pentru cei care guvernează în democraţie. Dacă nu vor fi găsite răspunsuri politice care să liniştească cetăţenii, anomiile vor prolifera, tentaţia autoritaristă va câştiga, strigoi ai trecutului vor reînvia, libertăţile civice, democraţia ar pierde42.

1. Vezi Carmen Reinhart şi Kenneth Rogoff, This Time Is Different, Princeton University Press, Princeton, 2009.

2. Karl Polanyi, The Great Transformation, Beacon, Boston, 1957 (ed. I, 1944).

3. Organizaţia pentru Cooperare şi Dezvoltare Economică (OCDE) a publicat date elocvente în această privinţă pentru ţările industrializate.

4. Primele decenii după al Doilea Război Mondial au cunoscut o creştere a clasei de mijloc în SUA şi Europa necomunistă, ca pondere în populaţia totală, veniturile reale ale oamenilor au crescut în mod constant. Robert Reich vorbeşte despre „marea prosperitate” dintre anii 1947 şi 1975 (Aftershock: The Next Economy and America’s Future, Vintage Books, New York, 2011).

5. În Spania, şomajul atinsese 23% din populaţia aptă de muncă în ianuarie 2012, cifra pentru tineri fiind în jur de 50%! Şi în Grecia şomajul în rândul tinerilor se apropiase de 50% la finele anului 2011.

6. Vezi Thomas Friedman, The Lexus and the Olive Tree. Understanding Globalization, Anchor Books, New York, 2000 (ed. rom.: Lexus şi măslinul, trad. de Adela Motoc, ed. a II-a revăzută, Polirom, Iaşi, 2008); Kenichi Ohmae, The End of the Nation State. The Rise of Regional Economies, Free Press, New York, 1995.

7. William Pfaff, unul dintre comentatorii de excepţie ai The New York Times vorbea despre „mania naţiunilor” (The Wrath of Nations, Simon & Schuster, New York, 1993).

8. Charles Duhigg şi Keith Bradsher, „2 sides of Apple’s cutting edge”, International Herald Tribune, 23 ianuarie 2012, p. 16.

9. De pildă, în SUA veniturile mari din fructificarea capitalului beneficiază de tot felul de „portiţe” (loopholes, precum carried interest) care fac ca taxarea să fie mult inferioară (în jur de 15%) faţă de cea aplicată veniturilor clasei mijlocii. Mulţi dintre cei cu averi considerabile îşi plasează resursele în paradisuri fiscale, sustrăgându-se de la obligaţia lor civică (să ne gândim că ei sunt consumatori de bunuri publice acolo unde sunt rezidenţi).

10. Se vorbeşte de un „sindrom chinezesc” care ar afecta mai ales lucrătorii din industrie (Christa Freeland, „US workers pay as jobs go global”, International Herald Tribune, 3 februarie 2012).

11. Robert Lieberman, „Why the rich are getting richer”, Foreign Affairs, ianuarie 2011.

12. Hyman Minsky, Stabilizing an Unstable Economy, McGraw-Hill, New York, 2008 (ed. I, 1986).

13. Otmar Issing, „Too big to fail undermines the free market faith”, Financial Times, 20 ianuarie 2011. Pe aceeaşi linie este şi Simon Johnson, fost economist-şef al FMI (Simon Johnson, James Kwak, 13 Bankers. The Wall Street takeover and the next financial meltdown, Pantheon Books, New York, 2010; ed. rom.: 13 bancheri. Dominaţia Wall Streetului şi următorul colaps financiar, Polirom, Iaşi, în curs de apariţie).

14. Este de notorietate incapacitatea pieţelor de a internaliza restricţii de ordin ecologic (această miopie se observă şi în deficienţele modelelor de echilibru general).

15. Francis Fukuyama, The End of History, Free Press, New York, 1990. Trebuie spus însă că, în alte scrieri, autorul a revenit asupra acestei viziuni.

16. Vezi şi Nouriel Roubini, Stephen Mihm, Crisis Economics: A Crash Course in the Future of Finance, Penguin Books, New York, 2010.

17. Aceste aspecte le discut în Which way goes capitalism (CEU Press, New York, Budapesta, 2009) şi Capitalismul încotro? (Polirom, Iaşi, 2009). A se vedea şi analiza mea „Regaining financial stability: Taming financial markets is a must”, Romanian Journal of Economic Forecasting, nr. 2, 2011, pp. 142-170.

18. Vezi şi Joseph Stiglitz, „Risk and global economic architecture: Why full integration may be undesirable”, American Economic Review, mai 2010, pp. 388-393.

19. Andrew Haldane, „Rethinking the Financial Network”, Policy Paper, Bank of England, 2009.

20. Alexander Lamfalussy, Financial Crises in Emerging Economies, Yale University Press, New Haven, 2000.

21. Mancur Olson, The Rise and Decline of Nations. Economic Growth, Stagflation and Social Rigidities, Yale University Press, New Haven, 1982.

22. Douglas North, Structure and Change in Economic History, Norton, New York, 1981.

23. O analiză a problemelor din zona euro fac în „Euro-zone crisis and EU governance: Tackling a flawed design and inadequate policy arrangements”, CASE, nr. 433, 2012.

24. Aşa-numitul efect Balassa-Samuelson.

25. Th. Becker, D. Dăianu, Z. Darvas, V. Gligorov, M. Landesmann, P. Petrovic, J. Pisani Ferry, D. Rosati, A. Sapir, B. Weder di Mauro, Whither growth in Central and Eastern Europe? Policy lessons for an integrated Europe, Bruegel, Bruxelles, 2010.

26. SUA, ca uniune monetară, oferă lecţii interesante ţărilor din zona euro (vezi în acest sens C. Randal Henning şi Martin Kessler, Fiscal Federalism: US History for architects of Europe’s fiscal union, Bruegel Essays and Lectures Series, Bruxelles, 2012.

27. Se poate face observaţia că la cât de bogată este Europa (ţările din zona euro în ansamblu), nu ar trebui să facă apel la ajutor extern. Un reper ar fi că zona euro are o balanţă de cont curent echilibrată (în special datorită Germaniei) şi o datorie publică inferioară celei a SUA. Necazul este însă că există discrepanţe mari între ţări în privinţa competitivităţii (reflectate de balanţele externe) şi zona euro nu are mecanisme şi politici adecvate pentru o uniune monetară.

28. John Maynard Keynes, „The Economic Consequences of the Peace of Versailles”, Skyhorse Publishing, New York, 2007 (prima ediţie 1919). În prefaţa la această ediţie, Paul Volcker, fost şef al Fed-ului (Banca Centrală a SUA), arată că pledoaria lui Keynes pentru realism în politicile economice şi aranjamentele internaţionale a inspirat acordurile de după al Doilea Război Mondial, inclusiv Planul Marshall.

29. Aşa cum le-a descris Barry Eichengreen în The Golden Fetters, Oxford University Press, Oxford, 1992.

30. O excelentă frescă a acelei perioade în privinţa relaţiilor dintre principalele bănci centrale în contextul regimului etalon aur face Liaquat Ahamed în Lords of Finance. The Bankers Who Broke the World, Random House, Londra, 2010.

31. Paul Samuelson, economist de marcă al secolului trecut şi artizan al sintezei neoclasice, a subliniat efectele nefaste pentru ţările industrializate ale unei globalizări care nu ţine cont de mari diferenţe în costul forţei de muncă şi când transferul tehnologic este intens („Where Ricardo and Mill rebut and confirm arguments of mainstream economists supporting globalization”, Journal of Economic Perspectives, vol. 18, nr. 3, 2004, pp. 135-147). Şi Larry Summers, fost secretar al Trezoreriei în administraţia Clinton, s-a referit la această chestiune, la erodarea clasei de mijloc, în „The Global Middle Cries Out for Reassurance”, Financial Times, 30 octombrie 2006.

32. Poate şi fiindcă nu beneficiază de sisteme asistenţiale extinse, ca în Europa.

33. Anticipată ca fenomen de Paul Krugman în Geography and Trade, MIT Press, Cambridge, 1991, p. 80.

34. Raghuram Rajan, „A Crisis in Two Narratives”, Project-Syndicate, 27 ianuarie 2012.

35. Carmen Reinhart şi Kenneth Rogoff, op. cit.

36. În anii ’60 şi ’70 ai secolului trecut exista teama faţă de multinaţionalele americane (vezi şi J.J. Servan Schreiber, Le Défi Americain, Denoel, Paris, 1967). Mai târziu s-a vorbit de o competiţie între modelul anglo-saxon şi cel „continental” (Michel Albert, Capitalism vs Capitalism, Four Walls Eight Windows, New York, 1993).

37. Pentru modul în care asiaticii percep astăzi Europa, a se vedea analiza lui Kishore Mahbubani, decanul Şcolii de Politici Publice din Singapore, The New Asian Hemisphere. The Irresistable Shift of Global Power to the East, Public Affairs, New York, 2008; el este una dintre cele mai ascultate voci din Asia în circuitul internaţional de conferinţe.

38. „Guru” în lumea academică fiind sociologul britanic Anthony Giddens (The Third Way. The Renewal of Social Democracy, Polity Press, Cambridge, 1998; ed. rom.: A treia cale, trad. de Cătălin Constantinescu, Polirom, Iaşi, 2001); el a şi fost consilier al lui Tony Blair.

39. Ceea ce Paul Kennedy a numit, în cazul SUA, overstretch (The Rise and Fall of the Great Powers: Economic Change and Military Conflict from 1500 to 2000, Yale University Press, New Haven, 1988; ed. rom.: Ascensiunea şi decăderea marilor puteri. Transformări economice şi conflicte militare din 1500 până în 2000, trad. de Laurenţiu Ursu, Teodora Moldovanu, Lucia Dos, Ramona Lupu, Polirom, Iaşi, 2011). Într-o lucrare din anii ’90, examinând rivalitatea pe pieţe între SUA, Europa, de o parte, şi ţări din Asia, am utilizat conceptul de „vitalitate economică” (D. Dăianu, Economic Vitality and Viability. A Dual Challenge for European Security, Peter Lang, Frankfurt am Main, 1996).

40. Vezi şi Martin Wolf, „Seven ways to fix the system’s flaws”, Financial Times, 23 ianuarie 2012.

41. The Economist din 21 ianuarie 2012 examinează capitalismul de stat în economii emergente.

42. Când Robert Kaplan a scris despre „Anarhia care vine” acum mai bine de un deceniu, nu a avut în vedere o criză precum cea de acum şi dificultăţile cu care se confruntă procesul politic în SUA şi Europa (The Coming Anarchy. Shattering the Dreams of the Post Cold War, Random House, New York, 2000).