Henry Miller, Nexus

Originally published under the title NEXUS

Copyright © 1959 by Henry Miller. The Estate of Henry Miller

All rights reserved

© 2010, 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7294-3

ISBN PDF: 978-973-46-7295-0

ISBN print: 978-973-46-7236-3

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: ilustraţie de Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

HENRY VALENTINE MILLER (1891-1980) s-a născut în Yorkville, New York, într-o familie de origine germană. Şi-a petrecut anii de şcoală în Brooklyn, între 1909 şi 1924 a încercat să lucreze în atelierul de croitorie al tatălui său, a trecut prin greutăţi, slujbe prost plătite, în medii dominate de sărăcie şi mediocritate. Hotărât să se apuce de scris, la treizeci de ani pleacă la Paris, unde îşi petrece următorul deceniu. Se împrieteneşte cu scriitorul Lawrence Durrell şi o cunoaşte pe Anaïs Nin, cu care se va şi căsători. În 1934 scrie Tropicul Cancerului, un roman cu tentă autobiografică în care povesteşte despre primii săi ani la Paris, încercaţi şi aventuroşi; devine faimos pentru descrierile sale realiste şi câştigă stima unor autori precum T.S. Eliot şi Ezra Pound. Deşi mulţi cititori ai romanului sunt revoltaţi de prezenţa pasajelor erotice explozive, cartea ajunge celebră. Tot în anii ’30 publică Primăvară neagră şi Tropicul Capricornului. În 1940, Miller se întoarce în America şi se stabileşte în Big Sur, California pentru următorii douăzeci de ani. Scrie alte câteva volume, critice la adresa Americii şi de un deosebit umor; din această perioadă datează şi capodopera sa, trilogia „Răstignirea trandafirie“, alcătuită din Sexus (1949), Plexus (1953) şi Nexus (1960). În anii ’60 încep să-i apară şi în America primele romane, iar Miller ajunge peste noapte un idol printre scriitorii americani, pentru stilul aparte şi ideile sale ce subminează preceptele morale foarte stricte ale vremii, precum şi formulele scriiturii moderniste.

Romanul Nexus (1960), ultimul volum al trilogiei „Răstignirea trandafirie“, dezvăluie portretul unui scriitor format, care, după chinuitoare îndoieli şi o mulţime de romane scrise în minte, reuşeşte în sfârşit să-şi pună ideile pe hârtie. Faptul acesta însă pare să atragă după sine o ruptură cu lumea atât de familiară din primele două volume: minunatele poveşti ale prietenilor autorului, paginile de analiză literară şi socială există în continuare, sunt la fel de pline de spirit şi umor, însă în ele se simte o umbră de cinism şi de tristeţe. Nexus este, paradoxal, volumul de rămas-bun al unui romancier aflat încă la începutul drumului, volumul care îi oferă lui Miller confirmarea destinului său de scriitor, nelăsându-i astfel nici o altă opţiune decât să continue să scrie, confruntat în permanenţă cu izolarea şi responsabilitatea actului de creaţie.

1

Ham! Ham, ham! Ham! Ham!

Latru în noapte. Latru, latru. Strig, dar nimeni nu-mi răspunde. Urlu, dar nici măcar ecoul nu-mi răspunde.

„Ce preferi – Estul lui Xerxes sau Estul lui Hristos?“

Singur – cu eczemă pe creier.

Singur, în sfârşit! Cât de minunat! Numai că nu aşa mă aşteptasem eu să fie. Ah, dacă-aş putea să fiu măcar singur cu Dumnezeu!

Ham! Ham! Ham!

Închid ochii şi îi invoc imaginea. Iat-o plutind în întuneric, o mască închegată din stropii spumei de mare: bouche à la Tilla Durieux, arcuită, dinţi albi, regulaţi, ochii înnegriţi de rimel, pleoapele de un albastru sclipitor, vâscos; părul revărsat sălbatic, negru ca abanosul. Actriţa provenită din Carpaţi şi din mansardele Vienei. Răsărită, precum Venus, pe maidanele din Brooklyn.

Ham! Ham, ham! Ham! Ham!

Urlu, dar pentru cei din jur urletul meu nu-i decât o şoaptă.

Numele meu e Isaac Dust. Mă aflu în cel de-al cincilea limb al lui Dante. Şi repet, asemenea lui Strindberg în delirul său: „Ce importanţă are? Ce contează dacă tu eşti singurul sau ai un rival?“.

De ce oare îmi izbucnesc în minte toate numele astea bizare? Numele colegilor de la scumpa noastră Alma Mater: Morton Schnadig, William Marvin, Israel Siegel, Bernard Pistner, Louis Schneider, Clarence Donohue, William Overend, John Kurtz, Pat McCaffrey, William Korb, Arthur Convissar, Sally Liebowitz, Frances Glanty… Nici unul dintre toţi ăştia nu şi-a înălţat vreodată capul. Înţepeniţi sub lespezile de mormânt. Ţintuiţi ca năpârcile.

Tot acolo sunteţi, colegii mei?

Nici un răspuns.

Tu eşti, August, dragule, cel care-şi înalţă capul în întuneric? Da, e Strindberg, un Strindberg cu două coarne care-i ţâşnesc din frunte. Le cocu magnifique¹.

Cândva, într-o vreme fericită – când? unde? pe care planetă? – obişnuiam să mă învârtesc de la un perete la altul, salutându-i pe unul şi pe celălalt, toţi vechi prieteni: Leon Bakst, Whistler, Lovis Corinth, Brueghel cel Bătrân, Botticelli, Bosch, Giotto, Cimabue, Piero della Francesca, Grünewald, Holbein, Lucas Cranach, Van Gogh, Utrillo, Gauguin, Piranesi, Utamaro, Hokusai, Hiroshige – şi Zidul Plângerii. Şi Goya, şi Turner. Fiecare dintre ei avea câte ceva preţios de împărtăşit. Şi mai cu seamă Tilla Durieux, cea cu buzele senzuale, grăitoare, întunecate ca petalele de trandafir.

Acum, zidurile sunt despuiate. Şi chiar de-ar fi încărcate cu capodopere, n-aş mai recunoaşte nimic. Întunericul s-a închis peste ele. Asemenea lui Balzac, trăiesc cu tablouri imaginare. Până şi ramele sunt imaginare.

Sunt Isaac Dust² – ţărână, născut din ţărână şi întors în ţărână. Ţărână la ţărână.

Anastasia, alias Hegoroboru, alias Bertha Filigree de la Lacul Tahoe-Titicaca şi de la Curtea Imperială a Ţarilor, e internată, pentru moment, în secţia pacienţilor sub observaţie. S-a internat din proprie iniţiativă, ca să afle dacă e în toate minţile sau nu. Şi Saul latră în delirul lui, crezându-se Isaac Ţărână. Suntem troieniţi într-o cămăruţă sordidă cu o chiuvetă şi două paturi. Fulgeră intermitent. Contele Bruga, păpuşica lor dragă, huzureşte pe birou, înconjurat de idoli javanezi şi tibetani. Rânjeşte ca un nebun care soarbe dintr-un castron cu gaz. Peruca lui, confecţionată din sforicele violete, e încununată de o pălărie miniaturală, à la Bohème, importată de la Galerie Dufayel. Se sprijină cu spatele de câteva volume depozitate de Stasia la noi, înainte de a se interna la ospiciu. Iată titlurile, de la dreapta la stânga:

Orgia imperială; Pivniţele Vaticanului; Un anotimp în infern; Moartea la Veneţia; Anatema; Un erou al timpului nostru; Despre sentimentul tragic al vieţii; Dicţionarul Diavolului; Crengi de noiembrie; Dincolo de principiul plăcerii; Lysistrata; Marius Epicureanul; Măgarul de aur; Jude neştiutul; Străinul misterios; Peter Whiffle; Mica floare; Virginibus puerisque; Regina Mab; Marele Zeu Pan; Călătoriile lui Marco Polo; Cântecele lui Bilitis; Viaţa necunoscută a lui Iisus; Tristram Shandy; Urciorul de aur; Rădăcina şi floarea.

Doar o singură lacună: Metafizica sexului de Rozanov.

Găsesc (pe un petic de hârtie de ambalaj de la măcelărie), scris de mâna ei, următorul citat – evident – dintr-una din cărţi:

„Ciudatul gânditor N. Fiodorov, un rus printre ruşi, avea să-şi găsească propria sa formă originală de anarhism, ostilă statului“.

Dacă i-aş arăta acest citat lui Kronski, ar alerga pe dată la balamuc şi l-ar prezenta ca o probă. Probă a ce? A faptului că Stasia e în toate minţile.

Să fi fost ieri? Da, ieri, pe la patru dimineaţa, când m-am dus la staţia de metrou să o caut pe Mona, pe cine mi-a fost dat să văd hoinărind alene pe sub fulgii de zăpadă? Pe Mona cu prietenul ei atlet, Jim Driscoll. Văzându-i, ai fi crezut că merg mână-n mână să culeagă violete pe o câmpie aurită. Nici o reacţie la zăpadă şi la ger, nici o preocupare pentru rafalele polare care suflau dinspre râu, nici o teamă de Dumnezeu sau de oameni. Se plimbau, râzând, pălăvrăgind, fredonând. Liberi ca pasărea cerului.

Cip, cirip, cântă ciocârlia la poarta paradisului.

I-am urmărit de la oarecare depărtare, aproape contaminat şi eu de perfecta lor nonşalanţă. Brusc, au cotit la stânga, în direcţia apartamentului lui Osiecki. Mai bine zis, a „rezidenţei“ lui. Bineînţeles, luminile erau aprinse şi pianina mecanică răspândea difuz Morceaux choisis de Dohnányi.

— Ave, dulce păduche! i-am spus în gând şi am trecut mai departe.

Dinspre canalul Gowanus se ridica o ceaţă uşoară. Probabil că se topea un sloi de gheaţă. Când am ajuns acasă, am găsit-o ungându-şi faţa cu cremă.

— Pentru numele lui Dumnezeu, unde ai fost? m-a întrebat cu un ton aproape acuzator.

— Te-ai întors de mult? am contraatacat eu.

— De ore întregi.

— Ciudat. Puteam să jur că eu am plecat doar de vreo douăzeci de minute. Probabil că am mers în somn. Şi ce-i mai nostim e că aveam impresia că te-am văzut plimbându-te braţ la braţ cu Jim Driscoll.

— Val, se vede că nu ţi-e bine.

— Nu, sunt doar îmbătat… Vreau să spun, am halucinaţii.

Şi-a pus palma rece pe fruntea mea, mi-a pipăit pulsul. Se pare că toate erau normale. Arăta nedumerită. De ce inventam asemenea poveşti? Numai ca să o chinuiesc? Nu avea ea destule necazuri, cu Stasia la ospiciu, cu chiria neplătită? Ar trebui să dau dovadă de mai multă consideraţie.

Mă îndrept spre ceasul deşteptător şi îi arăt minutarele. Ora şase.

— Ştiu, mi-a răspuns.

— Deci nu pe tine te-am văzut acum câteva minute pe stradă?

S-a uitat la mine de parcă aş fi oscilat pe muchea demenţei.

— N-ai de ce să te îngrijorezi, drăguţo, am liniştit-o. Toată noaptea am supt şampanie. Acum sunt convins că nu pe tine te-am văzut – doar corpul tău astral. Fac o pauză. Oricum… Stasia e OK. Am avut o discuţie lungă cu unul dintre interni.

— Tu…?

— Da, cum n-aveam ceva mai bun de făcut, m-am gândit să mă duc până la clinică, să văd ce mai face. I-am dus nişte charlotte russe.

— Ar trebui să te culci, Val, eşti epuizat! Pauză. Dacă vrei să ştii de ce am venit atât de târziu, am să-ţi spun. Tocmai am plecat de la Stasia. Am externat-o în urmă cu trei ore.

A început să chicotească – să chicotească sau să cotcodăcească?

— O să-ţi povestesc totul mâine. E o poveste lungă, a adăugat.

Spre uimirea ei, i-am răspuns:

— Nu te mai osteni, am auzit totul cu puţin în urmă.

A stins luminile şi s-a vârât în pat. Am auzit-o râzând pe înfundate de una singură.

Ca un bobârnac de noapte bună, am şoptit:

— Bertha Filigree de la Lacul Titicaca.

Adeseori, după un interval de Spengler sau de Elie Faure, obişnuiam să mă trântesc pe pat, complet îmbrăcat şi, în loc să meditez la culturile antice, mă pomeneam bâjbâind printr-o lume labirintică de născociri. Nici una dintre acestea nu părea să se apropie de adevăr, nici măcar într-o chestiune atât de simplă ca mersul la toaletă. Stasia, un suflet esenţialmente loial, recursese la aceeaşi tactică, pentru a-i face plăcere Monei. Dar chiar şi în povestea ei fantezistă că ar fi o bastardă din familia Romanovilor exista, pe undeva, un grăunte de adevăr. Minciunile ei nu erau niciodată goale-goluţe, aşa cum erau ale Monei. Mai mult, dacă o confruntai cu adevărul, nu făcea o criză de isterie, nici nu părăsea, emfatic, camera. Nu, pur şi simplu îţi răspundea cu un rânjet larg care, treptat, se transforma în zâmbetul plăcut al unui copil angelic. Existau clipe când simţeam că aş putea s-o scot la capăt cu Stasia. Dar de câte ori intuiam că a sosit momentul potrivit, Mona o îndepărta fulgerător de mine, ca o leoaică gata să-şi apere puiul. Unul dintre cele mai bizare goluri din conversaţiile noastre intime, pentru că, uneori, se întâmpla să avem conversaţii prelungite şi aparent sincere, una dintre lacunele inexplicabile, după cum am spus, se lega de copilăria celor două. S-ar fi zis că, din leagăn, au sărit direct în viaţa de femei adulte. Niciodată nu era pomenit numele vreunei prietene din copilărie, nici o aluzie la vreo poznă amuzantă; niciodată nu menţionau vreo stradă care le plăcuse, un parc în care se jucaseră sau vreun joc care le fermecase. Le-am întrebat direct:

— Vă pricepeţi să patinaţi? Ştiţi să înotaţi? Aţi jucat vreodată şotron?

Da, se pricepeau la toate chestiile astea şi la altele în plus. Cum să nu? Totuşi niciodată nu-şi îngăduiau să alunece în trecut. Niciodată nu li se întâmpla, aşa cum survine deseori într-o discuţie animată, să-şi amintească de vreo experienţă stranie sau minunată din copilărie. Câteodată, una dintre ele pomenea în treacăt că îşi rupsese cândva un braţ sau îşi luxase glezna. Dar unde? Când? Mă străduiam întruna cu diplomaţie, cu zăhărelul, să le îndrum îndărăt, aşa cum conduci un cal nărăvaş înapoi în grajd; dar degeaba. Amănuntele le agasau. Foarte bine, atunci procedăm la o întoarcere de 180 de grade. Încep să vorbesc despre Rusia sau despre România, sperând să detectez un licăr sau o rază de recunoaştere. Avansez cu dibăcie, începând cu Tasmania sau Patagonia şi apoi treptat, tangenţial, îmi croiesc drum spre Rusia, România, Viena şi maidanele din Brooklyn. Ca şi cum n-ar bănui nimic din jocul meu, încep şi ele să vorbească despre locuri, inclusiv Rusia şi România, dar cu aerul că relatează ceva ce le-a fost povestit de altcineva sau despre care au citit într-o carte de călătorii. Stasia, puţin mai vicleană, se preface chiar că-mi aruncă un pont. Îmi relatează un incident, falsificat, din Dostoievski, convinsă că am o memorie slabă sau că, deşi memoria mea e bună, nu pot ţine minte toate miile de incidente care populează operele lui Dostoievski. Şi cum pot fi eu sigur că nu îmi relatează un incident autentic dostoievskian? Datorită faptului că am o memorie excelentă pentru aura lucrurilor pe care le citesc. Ar fi imposibil să nu recunosc o falsă tuşă dostoievskiană. Oricum, ca s-o stimulez, pretind că îmi aduc aminte de incidentul pe care mi-l istoriseşte; dau din cap aprobator, râd, bat din palme, îi ofer tot ce aşteaptă de la mine şi nu trădez nici o clipă că sunt conştient că denaturează. Uneori, îi aduceam aminte, în acelaşi spirit ludic, de unele comentarii exagerate pe care le făcuse în legătură cu cine ştie ce fleac sau de unele distorsionări deliberate; şi dacă ea pretindea că relatase adevărul adevărat, o combăteam, pedant. Şi în tot acest timp, Mona ne asista, ascultând cu atenţie, fără să-i pese nici de adevăr, nici de minciună, dar fericită ca o păsăruică pentru că discutam despre idolul, despre Dumnezeul ei: Dostoievski.

Cât de fermecătoare, cât de încântătoare poate fi această lume a minciunilor, a născocirilor, când nu ai nimic mai bun de făcut şi nici o miză în joc. Nu-i aşa că suntem nişte personaje fabuloase, noi, simpaticii, afurisiţii de mincinoşi?

— Păcat că nu-i şi Dostoievski aici cu noi! exclama uneori Mona.

Ca şi cum şi el ar fi inventat toţi oamenii aceia smintiţi, toate scenele demenţiale care îi inundă romanele. De parcă le-ar fi fabricat pentru plăcerea lui sau pentru că era un ţicnit şi un mincinos înnăscut. Şi niciodată nu le trecea prin cap, celor două, că şi ele ar putea fi personajele „nebune“ ale unei cărţi pe care o scrie viaţa, cu cerneală invizibilă.

Aşadar, nu-i deloc ciudat că aproape fiecare persoană – feminină sau masculină – pe care o admiră Mona e un „nebun“ şi fiecare persoană pe care o detestă e un „prost“. Totuşi, când ţinea să-mi facă un compliment, îmi spunea întotdeauna că sunt un prost.

— Val, eşti un prost atât de dulce!

Prin aceasta înţelegea că, după părerea ei, eram destul de grandios, destul de complex, încât să aparţin lumii lui Dostoievski. Câteodată, când se exalta în legătură cu cărţile mele nescrise, mergea până la a afirma că sunt un al doilea Dostoievski. Păcat, însă, că nu pot trânti din când în când câte o criză de epilepsie. Aşa ceva mi-ar conferi statura necesară. Dar, din nefericire, lucrul nedorit care se petrece cu mine şi care rupe vraja este faptul că eu degenerez vertiginos într-un „bourgeois“. Cu alte cuvinte, devin prea iscoditor, prea sâcâitor, prea intolerant. Dostoievski, aşa cum îl vedea Mona, nu manifestase nici un dram de interes pentru „faptele triviale“. (Era unul dintre acele semiadevăruri care te fac uneori să tresari.) Nu, după părerea ei, Dostoievski plutea permanent în nori – sau se îngropa în adâncuri. Nu ţinea să înoate la suprafaţă. Nu se sinchisea de mănuşi, de manşoane sau de paltoane. Şi nici nu scotocea prin poşetele femeilor ca să descopere nume şi adrese. El trăia exclusiv în imaginaţie.

La rândul ei, şi Stasia avea o părere proprie despre Dostoievski, despre felul lui de viaţă şi metoda lui de lucru. În ciuda divagărilor ei, Stasia se apropia, totuşi, ceva mai mult de realitate. Ea ştia bine că marionetele sunt confecţionate din lemn sau din papier-mâché, şi nu doar din „imaginaţie“. Şi nu era sigură că Dostoievski nu avea şi el latura lui bourgeoise. Ce gusta ea cel mai mult la Dostoievski era elementul său diabolic. Pentru Stasia diavolul era o realitate. Răul avea o existenţă materială. Mona era total neafectată de răul din Dostoievski. Pentru ea, răul nu constituia decât un element în plus al „imaginaţiei“. Nimic din cărţile lui nu o speria – dar, ca să vorbim drept, nimic din viaţă nu o speria. Poate că acesta era motivul pentru care trecea prin foc neatinsă. În ce o privea însă pe Stasia, când era în toane rele, până şi micul dejun îi apărea ca un calvar. Avea o intuiţie a răului, îi detecta prezenţa până şi în bolul cu cereale. Pentru Stasia, diavolul era o fiinţă omniprezentă, care-şi pândea perpetuu victimele. Drept care, ea purta amulete menite să alunge duhurile rele; când intra într-o casă străină, făcea anumite semne sau rostea incantaţii în limbi străine. Lucruri în faţa cărora Mona zâmbea cu indulgenţă, considera „delicios“ faptul că Stasia poate fi atât de primitivă, de superstiţioasă.

— Sângele slav din ea, comenta Mona.

Acum că autorităţile spitaliceşti o plasaseră pe Stasia sub supravegherea Monei, se impunea să analizăm situaţia cu mai multă claritate şi să-i asigurăm un mod de viaţă mai stabil şi mai liniştit acestei creaturi atât de complicate. Potrivit poveştii lacrimogene pe care mi-o debita Mona, Stasiei i se dăduse drumul din ospiciu cu multă reţinere şi cu serioase rezerve. Dracu’ ştie ce le-a povestit Mona medicilor despre prietena ei – şi despre ea însăşi. Abia după nu ştiu câte săptămâni, şi printr-o manevră iscusită, am izbutit să pun cap la cap, să reconstitui acel puzzle al întrevederii Monei cu medicul Stasiei. Dacă n-aş fi avut nici un alt indiciu, aş fi putut considera că amândoi, atât Mona, cât şi medicul – erau buni de balamuc. Dar, din fericire, mi-a parvenit pe neaşteptate o altă versiune a întrevederii, de la nimeni altul decât de la Kronski. De ce s-o fi interesat Kronski de cazul ăsta, nu mi-e clar. Fără îndoială, Mona le-a furnizat celor de la spital numele lui – declarându-l medicul nostru de familie. E posibil să-l fi sunat în toiul nopţii şi, cu lacrimi în glas, să-l fi implorat să facă ceva pentru iubita ei prietenă. Ceea ce a omis însă Mona să-mi spună era faptul că Kronski aranjase externarea Stasiei, că aceasta nu era sub supravegherea nimănui şi că un cuvânt al lui Kronski (către autorităţile spitaliceşti) s-ar fi putut dovedi fatal. Această din urmă declaraţie făcută de el era, cred, apă de ploaie… În realitate, probabil că saloanele clinicii erau supraaglomerate şi aveau nevoie de paturi. Îmi încolţise gândul ca, într-o zi, să mă duc personal la spital şi să aflu cu exactitate cum decurseseră lucrurile. (Doar din curiozitate.) Dar nu era nici o grabă. Simţeam că situaţia actuală nu era decât un preludiu sau o prevestire a unor lucruri ce aveau să vină.

Între timp, dădeam câte o raită prin Village ori de câte ori îmi venea cheful. Hoinăream pe străzi, ca un câine vagabond. De câte ori mă nimeream în dreptul unui felinar, ridicam piciorul din spate şi trăgeam un piş. Ham, ham! Ham!

Adeseori mă pomeneam rezemându-mă de zăplazul care îngrădeşte gazonul zdrenţăros, acum înecat până la genunchi în zăpadă murdară, al localului Iron Cauldron; urmăream oamenii care intrau şi ieşeau. Cele două mese de lângă fereastră erau ale Monei. O priveam cum se foia în lumina domoală a lumânărilor, servind felurile de mâncare, întotdeauna cu o ţigară lipită de buze, cu faţa luminată de surâsuri când îşi întâmpina clienţii sau prelua comenzile. Din când în când se aşeza şi Stasia la o masă, întotdeauna cu spatele la fereastră, cu coatele sprijinite pe tăblie şi capul în mâini. De obicei, zăcea acolo până la plecarea ultimului client. Atunci i se alătura şi Mona. Judecând după expresia feţei ei, purtau o discuţie foarte însufleţită. Uneori râdeau de se prăpădeau. Dacă, în asemenea momente, se apropia de ele vreuna dintre cunoştinţele lor favorite, respectivul sau respectiva erau îndepărtaţi ca o muscă sâcâitoare.

Ei bine, despre ce puteau discuta aceste două dragi creaturi ca să fie atât de total absorbite? Şi atât de amuzate? Daţi-mi acest răspuns şi o să scriu, pentru dumneavoastră, istoria Rusiei dintr-un singur condei.

Când îmi dădeam seama că se pregăteau de plecare, îmi luam tălpăşiţa. Pribegeam alene, îngândurat, vârându-mi botul în câte un smârc, până când ajungeam în Sheridan Square. Într-un colţ al scuarului, întotdeauna iluminată ca un saloon de pe vremuri, se găsea spelunca lui Minnie Douchebag. Ştiam că, puţin mai târziu, aici vor poposi cele două creaturi. Aşteptam doar să le văd ocupându-şi locurile. Pe urmă aruncam o privire la ceas şi apreciam că, peste vreo două sau trei ore, una dintre ele va hotărî să se retragă în bârlog. Când aruncam o ultimă căutătură în direcţia lor, mi se părea încurajator să constat că deveniseră, pe dată, centrul unei atenţii pline de solicitudine. Încurajator – ce cuvânt! – să ştiu că se vor bucura de protecţia altor drăgălaşe creaturi care le înţelegeau atât de bine şi care întotdeauna săreau în sprijinul lor. În timp ce coboram la metrou, gândeam, amuzat, că dacă le-ai retuşa uşor îmbrăcămintea, nici măcar un specialist în sistemul antropologic Bertillon n-ar fi putut deosebi care dintre ei erau fete şi care băieţi. Dar băieţii erau întotdeauna gata să-şi dea viaţa pentru fete – şi viceversa. Nu se găseau, oare, cu toţii, învălmăşiţi în aceeaşi oală de noapte cu pişat stătut, în care e destinat să ajungă orice suflet pur şi onest? Cât de scumpi şi de drăgălaşi erau, întreaga şleahtă! Nişte iubiţei, în toată puterea cuvântului. Banalităţile tembele pe care le gândeau, Dumnezeule mare! Fiecare dintre ei, mai cu seamă băieţii, era un artist înnăscut. Chiar şi creaturile mai sfioase care-şi rodeau unghiile, pitite prin colţuri.

Oare contactul cu această atmosferă, în care domneau iubirea şi înţelegerea reciprocă, a determinat-o pe Stasia să ajungă la concluzia că între Mona şi mine lucrurile nu stăteau cum trebuie? Sau să fi fost o consecinţă a loviturilor de ciocan cu care o gratificam în momentele de adevăr şi sinceritate?

— N-ar trebui să o acuzi pe Mona că te înşală şi te minte, mi-a spus într-o seară.

Nu-mi dau seama cum de se nimerise să fim singuri. Probabil că o aştepta pe Mona să apară dintr-un moment în altul.

— Şi de ce altceva ai prefera s-o acuz? am răspuns, întrebându-mă ce o să mai urmeze.

— Mona nu e o mincinoasă, şi tu ştii lucrul ăsta. Mona inventează, distorsionează, fabulează… pentru că aşa i se pare ei mai interesant. Ea crede că-ţi place mai mult când complică lucrurile. Te respectă prea mult ca să te poată minţi.

Nu mi-am dat osteneala să-i răspund.

— Nu ştii lucrul ăsta? m-a întrebat ridicând vocea.

— Ca să fiu sincer, nu!

— Vrei să spui că înghiţi toate poveştile fantasmagorice cu care te tratează?

— Dacă prin asta înţelegi că privesc totul ca pe un joc inocent, atunci răspunsul e nu.

— Dar de ce ar dori să te mintă când te iubeşte din toată inima? Ştii bine că însemni totul pentru ea. Da, totul.

— De asta eşti geloasă pe mine?

— Geloasă? Sunt scandalizată că o tratezi aşa cum o tratezi, că eşti atât de orb, de crud, de…

Am ridicat mâna ca s-o opresc.

— Unde vrei să ajungi? am întrebat-o. Care-i şpilul?

— Şpilul? Şpilul?

Şi-a îndreptat spatele, în maniera demnă a unei ţarine indignate şi uluite.

A refuzat să se aşeze şi a început să se învârtească prin cameră înainte şi înapoi, înainte şi înapoi.

— Spune-mi, ce preferi să crezi, am reluat eu. Că Mona mă iubeşte pe mine atât de mult încât trebuie să mă mintă zi şi noapte? Sau că te iubeşte pe tine atât de mult încât nu are curajul să mi-o spună mie? Sau că tu o iubeşti atât de mult încât nu suporţi să o vezi nefericită? Dar dă-mi voie ca mai întâi să te întreb următorul lucru: tu ştii ce înseamnă iubirea? Spune-mi, ai fost vreodată îndrăgostită de un bărbat? Ştiu că ai avut odată un câine pe care l-ai iubit sau, cel puţin, aşa mi-ai spus, şi ştiu că ai făcut amor cu copacii. Şi ştiu că eşti mai capabilă să iubeşti decât să urăşti, dar – ştii ce înseamnă iubirea? Dacă ai întâlni doi oameni care se iubesc nebuneşte, dragostea ta pentru unul dintre ei ar contribui să întărească legătura lor sau să le-o distrugă? Stai sa-ţi înfăţişez altfel lucrurile, poate că aşa va fi mai clar. Dacă tu te-ai considera doar un obiect vrednic de milă şi cineva ţi-ar dovedi totuşi că-ţi poartă o afecţiune reală, o dragoste sinceră, ţi-ar fi totuna dacă acea persoană ar fi un el sau o ea, căsătorit sau necăsătorit? Vreau să spun, te-ai putea mulţumi să-i accepţi, pur şi simplu, dragostea? Sau ţi-ai dori ca persoana respectivă să fie exclusiv a ta?

Pauză. Pauză de tăcere grea.

— Şi, pe de altă parte, am continuat eu, ce te face să crezi că eşti demnă de a fi iubită? Sau că, măcar, eşti iubită? Sau, dacă presupui că eşti, te simţi capabilă să răspunzi la iubire? Stai jos, odată! Ştii, noi doi am putea avea, într-adevăr, o discuţie interesantă. Am putea chiar să ajungem undeva. Am putea ajunge la adevăr. Eu sunt dispus să încerc.

Mi-a aruncat o privire ciudată, mirată.

— Spui că Mona e convinsă că mie îmi plac lucrurile complicate, am continuat. Ca să fiu sincer, nu-mi plac. Uite, în ce te priveşte pe tine… tu eşti o făptură foarte simplă… dintr-o bucată, nu-i aşa? Integrată, cum se spune. Eşti atât de una cu tine însăţi şi cu întreaga lume din jur, încât, doar ca să-ţi confirmi acest lucru, te supui de bunăvoie observaţiei clinice. Sunt prea crud? Haide, nechează, dacă vrei. Lucrurile par stranii dacă le aşezi cu susu-n jos. Şi apoi, tu nu te-ai dus de capul tău la clinică, nu-i aşa? Asta-i încă una din scornelile Monei. Desigur, eu am înghiţit momeala cu undiţă cu tot, pentru că n-am vrut să stric prietenia dintre voi. Acum că ai ieşit, datorită eforturilor mele, vrei să-mi dovedeşti gratitudinea ta. Asta e? Nu vrei să mă vezi nefericit, mai ales când trăiesc cu cineva atât de apropiat şi de drag ţie.

A început să chicotească, în pofida faptului că era întărâtată.

— Ascultă-mă, am urmat eu, în caz că tu m-ai fi întrebat dacă sunt gelos pe tine, oricât de neplăcut îmi este să admit, ţi-aş fi răspuns că da. Nu mi-e ruşine să mărturisesc că găsesc umilitor faptul că cineva ca tine îmi poate stârni gelozia. Nu eşti nici pe departe genul de om pe care l-aş fi ales să-mi fie rival. Nu-mi plac hermafrodiţii, nu mai mult decât mi-ar plăcea oamenii cu două degete mari la acelaşi picior. Am prejudecăţi. Sunt bourgeois, dacă vrei. N-am iubit niciodată un câine, dar nici n-am urât vreodată unul. Am întâlnit curlandişti amuzanţi, inteligenţi, talentaţi, antrenanţi, dar trebuie să mărturisesc că nu mi-ar plăcea să trăiesc cu ei. Nu-i vorba de morală, înţelegi, e vorba de ce-mi place şi ce nu-mi place. Anumite lucruri îmi repugnă. E o mare nefericire, ca să folosesc un eufemism, că soţia mea se simte atât de puternic atrasă de tine. Pare ridicol, nu? Are o rezonanţă de literatură. Mai mare ruşinea că, dacă a vrut să mă înşele, nu a ales un bărbat sută la sută, chiar dac-ar fi fost unul dintre cei pe care-i dispreţuiesc. Dar faptul că te-a ales pe tine – ce, pizda mă-sii – mă dezarmează colosal. Mă înfior la gândul că cineva ar putea să mă întrebe: „Ce-i în neregulă cu tine?“. Pentru că e musai să fie ceva în neregulă cu un bărbat a cărui soţie e violent atrasă de o altă femeie – cel puţin aşa gândeşte lumea. M-am străduit din răsputeri să descopăr ce-i în neregulă cu mine – dacă e ceva în neregulă –, dar nu reuşesc să-mi dau seama. Şi apoi, dacă o femeie e în stare să iubească o altă femeie la fel de mult ca pe bărbatul cu care e măritată, nu-i nimic rău în asta, nu-i aşa? Nu trebuie condamnată pentru că, întâmplător, a fost înzestrată cu o neobişnuită doză de afecţiune. Totuşi, să presupunem că soţul unei atât de extraordinare creaturi se îndoieşte de excepţionala capacitate de a iubi a soţiei sale? Să presupunem că soţul are motive să creadă că acel extraordinar surplus de iubire e un amestec de prefăcătorie şi de realitate. Să presupunem că, pentru a-şi prepara soţul, pentru a-i pregăti condiţia necesară, soţia se străduia să-i otrăvească mintea, în chip insidios, insinuant, născocind şi urzind cele mai fantastice poveşti; toate, desigur, nevinovate, despre experienţe trăite cu fete, înainte de măritiş. Nu recunoştea niciodată, deschis, că se culcase cu ele, dar sugera, insinua, mereu insinua că s-ar fi putut întâmpla şi aşa. Şi în clipa în care soţul – în speţă, eu – manifesta teamă sau alarmă, ea nega totul cu vehemenţă şi stăruia că întregul tablou a fost compus de propria mea imaginaţie… Mă urmăreşti? Sau totul e prea complicat?

S-a aşezat şi figura i-a devenit brusc gravă. Şedea pe marginea patului şi mă privea iscoditor. Deodată, faţa i s-a lăţit într-un zâmbet, un zâmbet satanic, şi a exclamat:

— Vasăzică ăsta ţi-e jocul! Acum încerci să-mi otrăveşti mie mintea!

Când a rostit aceste cuvinte, i-au dat lacrimile şi a izbucnit în plâns.

Şi soarta a vrut ca exact în acel moment să pice Mona.

— Ce i-ai făcut? au fost primele ei cuvinte.

A înconjurat-o pe Stasia cu braţul şi a început să o mângâie pe păr şi s-o consoleze cu vorbe de alint.

O scenă mişcătoare! Totuşi, puţin prea autentică pentru ca să mă impresioneze de-adevăratelea.

Deznodământul: Stasia nu trebuie să încerce să se ducă acasă. Trebuie să înnopteze la noi, ca să se odihnească în voie.

Stasia mi-a aruncat o privire întrebătoare.

— Desigur, desigur, am confirmat eu. Pe o noapte ca asta n-aş lăsa nici un câine afară.

Partea cea mai bizară a scenei, aşa cum mi-o amintesc acum, a fost apariţia Stasiei într-o cămaşă de noapte vaporoasă, diafană. Dacă-ar fi avut o pipă în gură, tabloul ar fi fost desăvârşit.

Să ne întoarcem la Feodor… Uneori femeile astea mă scot din sărite cu nesfârşitele lor nonsensuri legate de Dostoievski. Eu, unul, nu am pretins niciodată că-l înţeleg pe Dostoievski, În orice caz, nu în totalitate. (Îl cunosc, aşa cum cunoşti un suflet înrudit.) Până în ziua de azi, nici măcar nu l-am citit în întregime. Am nutrit mereu gândul de a-mi lăsa ultimele îmbucături pentru lectura de pe patul de moarte. De pildă, nu sunt sigur dacă i-am citit Visul unui om ridicol sau dacă numai am auzit vorbindu-se despre el. După cum nu sunt sigur dacă ştiu cine a fost Marcion sau ce este marcionismul. Există multe lucruri legate de Dostoievski, ca şi de viaţa în sine, pe care le prefer să rămână mistere pentru mine. Îmi place să mă gândesc la Dostoievski ca la o persoană învăluită într-o aură de mister impenetrabil. De exemplu, nu mi-l pot închipui vreodată purtând o pălărie – aşa cum Swedenborg i-a pus pe îngerii lui să poarte. Mai mult, mă fascinează întotdeauna să aud ce spun alţii despre el, chiar dacă vederile lor nu coincid cu ale mele. Mai deunăzi am dat peste o notă pe care am mâzgălit-o într-un carnet. Probabil că am copiat-o din Berdiaev: „După apariţia lui Dostoievski, omul nu a mai fost ce fusese înainte“.

Gând îmbucurător pentru o umanitate în suferinţă.

Cât despre următoarele rânduri, e cert că numai Berdiaev ar fi putut să le scrie: „Relaţia lui Dostoievski cu răul este puternic antinomică. Eretică, într-o oarecare măsură. Pe de o parte, răul e rău şi trebuie demascat în nimicnicia lui, trebuie să ardă în focul gheenei. Pe de altă parte, răul este o cale a omului, o cale tragică, o experienţă care îl poate înnobila, îl poate înălţa pe o treaptă superioară. Însă pentru aceasta trebuie să fie înţeles în mod corect. Nu răul în sine este cel care îmbogăţeşte omul, ci forţa spirituală care se naşte în el pentru înfrângerea răului. Omul care spune: «Mă voi deda la rău pentru a-mi îmbogăţi experienţa», nu şi-o îmbogăţeşte niciodată, ci piere. Dar răul este acela care pune la încercare libertatea omului…“.

Şi acum încă un citat (tot din Berdiaev) care ne aduce cu un pas mai aproape de cer…

„Biserica nu este împărăţia Domnului. Biserica a apărut pe parcursul istoriei şi a avut rolul său în istorie; ea nu înseamnă transfigurarea lumii, apariţia unui paradis nou şi a unui pământ nou. Adevărata împărăţie a Domnului este cea care duce la transfigurarea lumii, nu numai a individului, ci şi a factorului social şi cosmic; aceasta ar însemna sfârşitul acestei lumi, a lumii nedreptăţii şi urâtului şi, totodată, principiul unei lumi noi, o lume a dreptăţii şi a frumosului. Când Dostoievski a spus că frumosul va mântui omenirea, s-a gândit la transfigurarea lumii şi la venirea împărăţiei Domnului, şi aceasta este speranţa escatologică…“

În ce mă priveşte, însă, trebuie să spun că dacă am avut vreodată unele speranţe escatologice sau de altă natură, acestea au fost anihilate chiar de Dostoievski. Sau poate că ar trebui să-mi modific exprimarea spunând că Dostoievski a făcut ca aspiraţiile culturale generate de educaţia mea vestică să capete un caracter derizoriu. Partea mea asiatică, adică mongolul din mine, a rămas intact şi aşa va rămâne mereu. Această latură mongolă a mea nu e legată nici de cultură, nici de personalitate; reprezintă o rădăcină a cărei sevă curge îndărăt până la o ancestrală, fără de vârstă, ramură a arborelui meu genealogic. Un rezervor insondabil care a înghiţit toate elementele haotice ale propriei mele naturi şi ale moştenirii mele americane, aşa cum oceanul înghite râurile care se varsă în el. Lucrul ciudat e că eu, un american get-beget, l-am înţeles mai adânc pe Dostoievski sau, mai bine zis, i-am înţeles personajele şi problemele care le frământă mai bine decât dacă aş fi fost european. Am impresia că limba engleză e mai aptă să-l redea pe Dostoievski (dacă trebuie să-l citeşti în traducere), decât franceza, germana sau italiana, sau orice altă limbă neslavică. Şi chiar viaţa americană, începând cu nivelul ei gangsteresc şi până la cel intelectual, are paradoxale afinităţi cu viaţa multilaterală, de fiecare zi, din Rusia lui Dostoievski. Ce alt exemplu mai bun putem da decât New Yorkul metropolitan în care orice idee dezmăţată, mârşavă, smintită, înfloreşte pe dată ca o buruiană? E suficient să te gândeşti la iernile de aici, la ce înseamnă să fii flămând, singur, disperat, în labirintul ăsta de străzi monotone mărginite de locuinţe monotone înţesate de indivizi monotoni îmbâcsiţi de idei monotone. Monotone şi, în acelaşi timp, nelimitate.

Deşi milioane de americani nu l-au citit pe Dostoievski şi nu i-ar recunoaşte numele dacă l-ar auzi rostit, totuşi, milioane întregi descind direct din paginile lui şi duc aici, în America, aceeaşi sinistră viaţă „nebunească“, pe care creaturile lui Dostoievski o trăiesc în Rusia imaginată de el. Dacă ieri toţi aceştia puteau fi consideraţi ca având încă o existenţă umană, mâine lumea în care trăiesc va dobândi un caracter şi nişte trăsături mai fantastic drăceşti decât toate creaţiile lui Bosch. Astăzi se mişcă alături de noi, cot la cot, fără să frapeze pe nimeni prin aspectul lor antediluvian. Unii dintre ei continuă, într-adevăr, să-şi împlinească vocaţia: să propovăduiască Evanghelia, să machieze şi să gătească morţii, să-i îngrijească pe demenţi – ca şi cum nimic important nu s-ar fi întâmplat. Nu încearcă nici cea mai vagă bănuială că „omul nu mai e ce fusese înainte“.

1. Fernard Crommelynck, Încornoratul magnific (în fr. în orig.) (n.t.).

2. Dust înseamnă în engleză „praf“, „ţărână“ (n.t.).