Eugen Negrici

Iluziile literaturii române

Editura Cartea Românească

2008

© 2008 by Editura POLIROM

www. cartearomaneasca.ro

Editura CARTEA ROMÂNEASCĂ

Bucureşti, Calea Victoriei nr. 115, sect. 1

ISBN eBOOK: 978-973-46-2210-8

ISBN: 978-973-23-1974-1

Redactor: Mădălina Ghiu

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Argument

Am crezut cu sinceritate că, imediat după Revoluţie, intelectualii români vor fi tentaţi să se abandoneze impulsurilor anarhice purificatoare. Mă aşteptam să refuze, măcar pentru o vreme, orice consens şi să nu mai încerce nici măcar sentimentele cu adevărat necesare într-o cultură primejduită secular ca a noastră – cele din specia „sentimentelor cuvenite”.

Când folosea această formulă, Gombrowicz se gândea, în primul rând, la sentimentele cuvenite artei, pentru că, într-o măsură chiar mai mare decât şcoala însăşi, arta este o şcoală a minciunii, o cale de cultivare a temenelii prin punerea discretă în mişcare a resorturilor vanităţii. Ea ne împinge să ne educăm starea de îngăduinţă, să împărtăşim admiraţia generalizată, să ne supunem convenienţelor şi bunului simţ, să adoptăm acea atitudine elevată, comodă, admirabilă, euforizantă, înălţătoare, fără de care temelia sistemului artistic s-ar prăbuşi.

Pe o astfel de consimţire şi nu pe altceva se fundamentează ideea de cultură naţională. Iar întreţinerea unei asemenea atitudini a consolidat, în vremuri grele, autoritatea şi reputaţia artei. Aceasta reclama câtimea de oxigen a solicitudinii şi a afecţiunii noastre, ca şi minciuna pioasă a respectului.

Or, a te împotrivi inerţiei sentimentale care face să prospere atâtea opere prăfuite, a refuza să mai cedezi bunăvoinţei de a decreta drept excelente produsele mediocrităţii seculare, înseamnă a submina însuşi conceptul de artă şi, nu mai puţin, a bloca funcţionarea instituţiilor ei: muzeele, antologiile, istoriile literaturii sau cele ale artelor plastice. Şi totuşi ar fi trebuit să o facem, înfruntând toate aceste riscuri şi, în plus, şi pe acela de a repeta o mai veche – dar neconsumată – experienţă avangardistă.

Spiritul critic a fost somat să se radicalizeze, să iasă de sub narcoză şi să se situeze în sinceritate. De aceea miră puţinătatea şi fragilitatea iniţiativelor postrevoluţionare de acest fel, cu atât mai mult cu cât nu cred că printre literaţi se află vreunul pe care să nu-l încerce, măcar o dată în viaţă, ispita de a respinge brutal seducţia instituţionalizată a artei, ca şi a acelor factori care ne transformă în supuşii masei şi în părtaşii opiniei curente.

Am cedat acestei ispite căreia, măcar o dată în viaţă, îi poţi ceda. În cartea de faţă am încercat să scrutez iluziile literaturii române şi să regândesc cu calm şi simplitate conceptele universalizate şi interpretările inerţiale. Declanşată în urmă cu mai bine de un deceniu, criza aceasta de încredere s-a tradus printr-o lungă serie de articole publicate în România literară sub rubrica Simulacrele normalităţii. Am alcătuit acolo un fel de repertoriu al energiilor pierdute, al situărilor greşite, al erorilor generalizate, un ghid al prejudecăţilor literare contemporane, al obsesiilor, al falselor concepte, al clişeelor, superstiţiilor şi viziunilor eronate ale istoriilor literare.

Recitind serialul, am remarcat că toate acele slăbiciuni, neputinţe, orbiri şi nevolnicii ale spiritului critic sunt manifestările sui-generis ale unor frustrări, complexe şi tabuuri naţionale a căror persistenţă şi în climatul public de după 1989 nu poate fi explicată decât prin prezenţa încă iradiantă – de fapt, mereu iradiantă – a unor mituri. De aceea m-am decis ca în studiul de faţă să privesc aceste distorsiuni din direcţia factorului care le explică şi le motivează: mitul.

INTRODUCERE

Un spaţiu al efervescenţei mitogenetice

S-a dovedit încă din 1990 (an care ar merita să fie cândva ţinta unor cercetări complexe) că mentalul popular (imaginarul social), deşi ieşit de sub înrâurirea diversiunilor ceauşiste, a continuat să fie vizitat de iluzii şi să proiecteze mitologic. Nu numai că nu a dat semne că ar fi fost, în fine, scutit de ecranări şi deformări optice, dar şi-a sporit capacitatea de (auto)iluzionare.

În măsura în care definiţia lui Roger Bastide (miturile sunt „ecrane pe care se proiectează angoasele colective”) este corectă – şi este –, atunci merită toată atenţia opinia celor ce consideră că România e un extraordinar teren al mitogenezei. Dacă miturile se reactivează în momentele de dezordine şi suferinţă – ca sublimări ale unor manifestări nevrotice –, atunci nu trebuie să ne mai întrebăm de ce şi cum a funcţionat fabrica de iluzii din 1990 şi de după.

Neostenita scenarită românească (teroriştii, conturile, mineriadele, golaniada, venirea regelui şi a moşierilor, Ialta-Malta, mâna KGB-ului, CIA-ului, Mossad-ului, ungurii, evenimentele din Ardeal etc.), ciupercăria idolilor – idola tribus – (Salvatorul Iliescu, Salvatorul Constantinescu, Providenţialul Vadim, Providenţialul Coposu etc.), pasiunea cu care ne-am victimizat sau ne-am eroizat şi mai ales viteza cu care am căzut în cursa diversiunilor de tot soiul – toate au avut în spate, ca forme de psihoză colectivă ce sunt, spaime, complexe, reverberaţii de mituri. Cele mai insipide derapaje, toate întâmplările nefericite din peisajul politic, dezechilibrările de parcurs, până şi crimele banale cu cetăţeni români sublimează mitografic şi ne inflamează imaginaţia.

Relativul eşec al integrării României în NATO în primul val a bulversat încă o dată – să ne amintim – psihismul nostru greu încercat, a provocat isteria presei şi a televiziunii şi a reactivat puternic vechile mituri (Conspiraţia malefică, Cetatea asediată, Salvatorul) folosite, nu fără succes, şi de Nicolae Ceauşescu în orchestrarea faimosului refuz al clauzei naţiunii celei mai favorizate.

În imediata vecinătate şi derivând din aceste mituri fortificate ani la rând cu sprijinul mişcării Cenaclului Flacăra, şi-au făcut simţită prezenţa şi miturile Paradisului pierdut şi ale Vârstei de aur. Ce ne trebuie nouă NATO şi cheltuieli aiurea, de ce să fim la mâna unor ţări catolice sau protestante, pline de homosexuali şi de bolnavi de SIDA şi conduse de francmasoni şi evrei, când putem să o ducem bine, noi şi-ai noştri, în ţara noastră ca o floare, printre pajiştile cu mioare şi ciobănei vârtoşi, români de-ai noştri, de dreaptă şi strămoşească credinţă? Acesta era, în spirit şi în literă, mesajul unui călugăr de la Plumbuita, intervievat în vara lui 1997, în plină „disperare” naţională.

În esenţă, dar într-un limbaj mai plivit, nu altfel cugetau destui oameni politici din „România – pământ românesc”. Numeroase persoane de vârste diferite, stimabile şi de bun simţ, cititori avizi de jurnale şi amatori de talk-show-uri, de la Revoluţie încoace trăiesc de pe o zi pe alta, sub asaltul neîntrerupt al spaimelor şi al fantasmelor politice. În tot acest răstimp nu a scăzut nici numărul posibililor duşmani ai naţiunii, ai probabililor salvatori, dar nici cel al tabuurilor şi al teritoriilor sacre. Este uimitor să constaţi că până şi cele mai libere minţi ale ţării se blochează în faţa unor părelnice dileme naţionale şi nu pot ieşi cu totul de sub mormanele de reziduuri ale mitologiilor politice.

*

De ce această efervescenţă mitogenetică? Pentru a încerca o explicaţie, să ne folosim de o analogie şi să recurgem tot la virtuţile imaginarului. Trebuie să remarcăm, mai întâi, că, în întregul ei, fiinţa noastră naţională, rezultat al unei naşteri dificile, seamănă cu un copil-problemă, nespus de firav şi care creşte dureros de încet, istovit de bolile copilăriei, perpetuu ameninţat de mâini criminale.

Cristalizat în jurul ideii de independenţă şi nu al ideii de libertate (cazul Statelor Unite ale Americii), statul naţional român, înconjurat de imperii agresive, a fost de la început perceput, în mentalul colectiv, ca pândit de primejdii majore. Neajutorat şi plăpând, el a părut a solicita, din primele clipe, vigilenţă şi o grijă statornică pentru consolidarea „incintei protectoare”, pentru conservarea idolilor, a modelului de viaţă şi de organizare, pentru menajarea trecutului. Un trecut ce nu ar putea fi decât demn şi glorios, pentru ca cei dinlăuntru să se simtă întăriţi, iar duşmanul descurajat.

Ne-am văzut şi ne-am simţit mereu ca locuind o incintă vulnerabilă, o „cetate asediată” (ca să folosim numele consacrat al mitului). Şi, în toată istoria de un secol şi jumătate a statului, sentimentul dominant a fost acela care prezidează şi începuturile, anume sentimentul insecurităţii. Amintirea sau presimţirea primejdiei istorice, neliniştile sociale şi politice, senzaţia decăderii spirituale şi a pierderii virtuţilor strămoşeşti au creat o psihologie mai curând conservatoare şi defetistă, chiar izolaţionistă, ostilă, în genere, „idolilor” străini şi modelelor acreditate altundeva.

Acestor străvechi obsesii născătoare de mit (miturile primejdiei, de fapt, constelaţia miturilor primejdiei) li s-au adăugat, de-a lungul timpului, spaimele, decepţiile şi frustrările colective (producătoare de mituri compensatorii) pe care le-au generat numeroasele fenomene de criză, dramele provocate de accelerările procesului evolutiv, de smulgerea brutală a unor mari categorii de populaţie din mediul lor natural şi social, de sfărâmarea – programată sau nu – a solidarităţii sociale, de prăbuşirea unora din vechile valori sau a celor mai multe valori (ca în comunism).

Trebuie luate în calcul, pentru explicarea germinării energice de mituri în partea aceasta de lume, dezamăgirile politice şi economice frecvente şi pe care speranţele noastre excesive le-au făcut mereu posibile. Ele au putut atinge proporţiile unor grave fenomene de nonidentificare: ordinea existentă s-a revelat ca ostilă, suspectă, într-un cuvânt, străină fiinţei naţionale. Fiecare din aceste disfuncţionalităţi şi dereglări „interne” a fost percepută, fireşte, tot ca o ameninţare la adresa dezvoltării fireşti a firavei fiinţe naţionale şi ne-a pus de fiecare dată într-o altă nouă cursă a speranţei şi a aşteptării visătoare.

Cu o asemenea istorie dramatică, cu puţine momente de sublim şi multe de disperare, şi cu o asemenea evoluţie socială care nu cunoaşte decât o stabilitate temporară, nu trebuie să ne mai mire omniprezenţa ordonatoare, în plan politic, ideologic, istoriografic, a miturilor, a ecourilor şi aşchiilor de mit.

*

Din datele sumare referitoare la germinarea energică de mituri în spaţiul românesc, se conturează concluzia că istoricii mitologiilor, ca şi cei ai mentalităţilor şi, într-o măsură, chiar istoricii literari nu de istoria cronologică trebuie să-şi lege demersul lor, ci de istoria dezamăgirilor, a marilor prăbuşiri, a pericolelor şi a rupturilor care desfundă izvoarele imaginarului.

Ar fi instructiv să alcătuim – ca ipoteză de lucru – o schiţă a evoluţiei stărilor de spirit şi a sentimentelor colective, un scurt (şi nepretenţios) istoric al frustrărilor şi al angoaselor pricinuite de derapajele istorice şi politice ori de complexele pe care ni le-a indus o anumită postură istorică particulară. Indicii ne furnizează, fireşte, în primul rând, producţia literară.

La începutul secolului al XIX-lea, pe măsura înmulţirii contactelor cu lumea europeană, îşi anunţau prezenţa sentimentul frustrant al inferiorităţii, jena retardării sociale şi politice, dar şi speranţa, abia mijită, în progres, în unire şi propăşire. Odată cu accelerarea bruscă, pe la jumătatea secolului, a proceselor evolutive, cu adoptarea modelului occidental şi a unui nou cod al valorilor, se ivea şi temerea că schimbarea va duce la înstrăinare, la pierderea sau alterarea „bunelor”, patriarhalelor reguli sociale şi umane „româneşti”, care sunt regretate, uneori, chiar de promotorii – literaţi – ai progresului politic. În teritoriile ocupate şi supuse deznaţionalizării (Ardeal, Basarabia, Bucovina), începea să capete consistenţă sentimentul frustrării naţionale.

Între 1859 şi 1914, Unirea Principatelor, marile schimbări politice, progresul evident al ţării şi mai ales stabilitatea epocii lui Carol I au favorizat, în general vorbind, o atitudine pozitivă, o diminuare a complexelor şi un sentiment de încredere.

După Pacea de la Berlin, entuziasmul anului 1877 se preschimbă, totuşi, în decepţie, o decepţie adâncită de presimţirea renaşterii expansionismului ţarist domolit după războiul Crimeii. Senzaţia de instabilitate şi neliniştea – de această dată în plan intern – se reinstalează, tulburând conştiinţele în timpul răscoalelor ţărăneşti din 1907.

În tot acest răstimp (de la anul Unirii până la izbucnirea războiului mondial), speranţa, senzaţia de consolidare şi credinţa în progres au fost, totuşi, dominante. Dar calea aleasă, a occidentalizării, deşi îşi arată primele roade, continua să fie privită cu mefienţă în mediile cu atitudini paseiste. Din astfel de atitudini nostalgice s-a plămădit, la începutul secolului, cum ştim, un curent tradiţionalist cu evoluţie din ce în ce mai agresivă şi mai clar izolaţionistă. Pe de altă parte, în Basarabia, Transilvania şi Bucovina, deznaţionalizarea populaţiei româneşti avansează, creând o stare de îngrijorare, de confuzie, suspiciune, anxietate şi aşteptare patetică.

Bulversarea produsă de război, de evoluţia lui dramatică şi imprevizibilă, de pericolul iminent al pierderii fiinţei naţionale şi a statalităţii, parcurgerea rapidă a unor stări sufleteşti contrare (de la speranţă la disperarea cea mai adâncă şi apoi din nou la cotele înalte ale speranţei) au pregătit un fond afectiv care au făcut posibilă ivirea tuturor miturilor primejdiei şi ale salvării.

Cum era de prevăzut, după 1918 au dominat, în conştiinţa colectivă, sentimentul împlinirii idealurilor naţionale, credinţa în măreţia vremurilor, în trăinicia valorilor, în progres şi în apartenenţa noastră la familia popoarelor civilizate. O „stare” care nu avea cum să dureze.

Neliniştea internaţională în creştere, pierderea încrederii în stabilitatea noastră politică şi evoluţia decepţionantă a vieţii parlamentare induc, în anii ’30, senzaţia că speranţele au fost zadarnice, că modelul democraţiei occidentale nu ni s-ar potrivi, că ar trebui, poate, să păşim pe o altă cale, specific naţională. Consecinţele se cunosc.

În 1940, pierderea integrităţii statale ascute dramatismul aşteptării şi accentuează presentimentul unor teribile primejdii viitoare. Sfâşiat între speranţă şi disperare, răvăşit continuu, psihismul colectiv înregistrează, de-a lungul anilor de război, răsturnări violente pe un fond general de anxietate.

Ocupaţi de trupele unui duşman secular, părăsiţi de noroc şi de prieteni, românii cunosc, după 1945, senzaţia unei iminente catastrofe naţionale. Ca în astfel de situaţii, mijeşte şi credinţa într-un miracol salvator. Alături de acesta se instalează şi nostalgia după „vremurile bune de altădată”.

După căderea Cortinei de Fier şi alungarea regelui ca ultim garant al libertăţii, se impune sentimentul prăbuşirii tuturor valorilor, al dezagregării solidarităţii naţionale şi sociale, al pierderii, prin rusificare şi bolşevizare, a fiinţei naţionale. Dar jocul forţelor politice pe plan extern şi intern pregăteşte terenul unor schimbări.

Ajutată de câteva mişcări abile ale autorităţilor comuniste, creşte, după 1964, nădejdea într-o înnoire a socialismului şi în regăsirea identităţii naţionale. În 1968 – în timpul ocupării Cehoslovaciei –, posibilitatea pierderii brumei de libertate câştigate întăreşte sentimentul de solidaritate naţională. După 1971 şi ca o consecinţă a reideologizării iniţiate de Nicolae Ceauşescu, iluziile cad, lăsând locul dezamăgirii şi exasperării.

Între 1971 şi 1989, cu toate eforturile propagandistice şi în pofida agitării, de către regim, a primejdiei externe ruseşti, se generalizează criza spirituală şi exasperarea. La fel ca la începutul ciclului (cu 150 de ani în urmă), se accentuează sentimentul izolării, al ieşirii din circuit, al pierderii cursei.

După 1989, îmbătată, un timp, de libertatea regăsită, conştiinţa românească – răvăşită şi în continuu efort de adaptare – s-a zbătut între speranţă şi disperare. Un vis a rămas şi reîntregirea naţională.

Cititorul a observat, desigur, că rândurile de mai sus se încumetă să prindă, în mare, devenirea stării de spirit şi a psihologiei colective de-a lungul istoriei noastre moderne. Ele nu se caracterizează nici prin precizie absolută, nici prin exhaustivitate. În viziunea unui spirit tradiţionalist-conservator sau a cuiva care a investit sufleteşte şi a avut satisfacţii în una sau alta din etapele istoriei recente, desfăşurările acestea ar avea, cu siguranţă, alt relief.

Dar dacă – fiind vorba de nuanţe – schiţa acestor prefaceri sufleteşti este amendabilă, o concluzie dedusă din parcurgerea ei mi se pare de neatacat: nu sunt prea multe popoare care, pe parcursul unei atât de restrânse perioade istorice, să fi înregistrat atâtea modificări sufleteşti şi treceri atât de rapide de la o dominantă psihică la alta. În mai puţin de două secole au avut loc trei mari rupturi (istorico-sociale): de Orient şi de feudalism, de Apus şi de capitalism (prin instaurarea brutală a comunismului), de Răsărit şi de comunism (ca sistem asiatic).

Cum „tranziţia” în care ne aflăm şi la acest început de mileniu este a treia, s-ar putea spune că societatea, de-a lungul a două secole, s-a găsit mereu într-un efort de adaptare şi readaptare, că trecerea de la un model la altul de civilizaţie este fenomenul distinctiv şi că vizibile peste tot la noi sunt mai ales atributele „tranzitoriului”.

În toată istoria „modernă”, anevoie pot fi decupate două intervale de relativă stabilitate (1860-1914 şi 1919-1927) şi în care s-a atins acel grad de normalitate care face ca activitatea mitogenetică să fie neînsemnată. În ansamblu vorbind, această activitate a fost cu totul excepţională, întrucât prevalează incertitudinile, insatisfacţiile, neliniştile naţionale şi sociale, presimţirea, dar şi amintirea unor primejdii mortale, complexele, aşteptările frustrate, năzuinţele neîmplinite şi nostalgia. Mai ales nostalgia după „vremurile fericite de altădată”, care nu au fost niciodată prea fericite, dar care au fost nimbate şi socotite ca atare din nevoia de mistificare luminoasă a memoriei colective, căci memoria colectivă, ca şi cea individuală, refuză oroarea.

Felul cum s-a închegat naţiunea prin câştigarea chinuită a independenţei statale, precum şi desele răpiri de teritorii care, readuse fără încetare – şi, de regulă, în chip demagogic – de politicieni în memoria noastră, ne-au făcut dependenţi de senzaţia unei ameninţări perpetue. Putem, de aceea, avansa o concluzie. Importantă, dacă nu cumva decisivă pentru definirea şi înţelegerea mitologiei noastre istorice, politice, dar, cum se va vedea, şi a celei literare, este prezenţa constelaţiei de mituri legate de fragilitatea fiinţei naţionale.

Istoria mentalităţilor şi a mitologiilor româneşti nu poate să ignore complexele etnicist-istorice şi spaimele politice care generează şi vor genera mituri din familia miturilor respectabilităţii şi ale primejdiei. Acestea nu rămân în planul strict al fabulosului, al imaginarului colectiv. Ele modifică şi direcţionează discursul politic, viziunile doctrinare şi istorice, dau turnùri specifice istoriografiei, istoriilor literare şi, prin ele, tematicii programelor şcolare (prin care se perpetuează şi se reconsolidează), deplasează în câmpul creaţiei artistice accentele stilistice şi tematice, favorizează unele manifestări şi atitudini neobişnuite în aria politicii culturale.

Adânci şi repetate frustrări, copleşitoare deziderate populare, precum şi ecourile abia perceptibile ale unor străvechi spaime colective, devenite, toate, teme şi constelaţii mitologice, se pot întrezări în spatele proiectelor culturale, al doctrinelor şi iniţiativelor teoretice de toate felurile şi chiar al unor demersuri şi demonstraţii din sfera ştiinţelor pozitive. Cu puţină atenţie, se poate băga de seamă cum se aşază mai toate făptuirile spiritului în tiparele imaginarului şi cum iau ele calea sigură a procesului de mitizare.

În Istorie şi mit în conştiinţa românească (Humanitas, 1997), Lucian Boia, alegându-şi ca teren de cercetare societatea românească din secolele XIX-XX, a urmărit felul cum a contribuit la structurarea fondului istoric popular şi la elaborarea discursului istoriografic prezenţa miturilor naţionale. Se va vedea, în cele ce urmează, că literatura şi instituţiile ei s-au aflat în aceeaşi perioadă – şi nu numai – sub înrâurirea unor mituri puternice, uneori aceleaşi.

Mituri izvorâte din complexele şi frustrările noastre se află în planul secund al doctrinelor şi al speculaţiilor doctrinare, al istoriografiei literare, în subtextul numeroaselor locuri comune şi al clişeelor critice asiguratoare, răscumpărătoare, întremătoare (toate aparţinând vastei categorii a iluzionărilor şi a exagerărilor pioase), precum şi la originea unor tendinţe de eroificare, de sanctificare şi de tabuizare.

Dacă un asemenea tip de cercetare s-ar extinde asupra altor domenii şi altor fenomene ale culturii spirituale sau chiar ştiinţifice, s-ar putea dovedi cu uşurinţă că procesul de mitizare este foarte avansat în orice demers de tip hermeneutic şi evaluativ întreprins la noi şi că, într-adevăr, partea noastră de lume e un extraordinar tărâm mitogenetic.

Câteva consideraţii despre mitogeneză

Prezentul studiu nu se ocupă de mit în accepţia curentă de construcţie imaginară cu funcţie explicativă şi iniţiatică şi care pune în evidenţă esenţa unui fenomen cosmic sau social. În ultima jumătate a secolului XX, câţiva mari savanţi (Claude Lévi-Strauss, Mircea Eliade, Georges Dumézil, Gilbert Durand, Roger Caillois, Carl Gustav Jung, René Girard etc.) au împins în chip decisiv cercetarea conceptului mai ales în această prioritară, „clasică”, de acum, direcţie.

Deoarece luăm sub observaţie fenomenul artistic, e mai util să avem în vedere cu deosebire procesul în sine al mitizării, felul şi măsura în care mitul distorsionează demersul interpretativ şi structurează procesul creator. Interesaţi mai ales de consecinţele în plan literar ale activării miturilor, vom încerca să aflăm unde în câmpul hermeneuticii, al teoretizării şi al producţiei artistice există fie mistificare şi camuflaj, fie iluzionare.

Este şi sensul cercetării iniţiate mai ales în planul politicii şi al istoriei de către Roland Barthes (Mythologies, Seuil, 1957), şi continuate, între alţii, de Alfred Sauvy (Mythologie de notre temps, Payot, 1965), de Raymond Ruyer (Les nuisances idéologiques, Calmann Levi, 1972) sau de Raoul Girardet (Mythes et mythologies politiques, Seuil, 1986).

Fac obiectul atenţiei noastre situaţiile în care ceva anume alterează datele observaţiei, interpunându-se ca un ecran şi tulburând exigenţele cunoaşterii. Din această perspectivă, ceea ce înceţoşează percepţia noastră este, de regulă, o fantasmă ivită din imaginarul colectiv ca replică la anumite dezechilibre sociale sau tensiuni interne sau externe, la situaţii de vacuitate şi frustrare. Roger Bastide susţinea, cum ştim, că miturile sunt „ecrane pe care sunt proiectate angoasele colective” (Le rêve, la transe et la folie, Flammarion, Psychologie et psychanalise, PUF, 1949; 1972).

Miturile capătă, într-adevăr, la timpul potrivit, chip; sunt transpuse în imagini (din zona imaginarului colectiv sau acceptate ca atare) şi, ajutate de împrejurări, pot stimula, pot incita la acţiune. Cu un cuvânt ce trezeşte amintiri neplăcute – pot mobiliza.

*

Cercetători (din toate şcolile) ai fenomenului împărtăşesc teza conform căreia mitul este simplificator, integrator şi ordonator, fiind în măsură să restructureze mentalul. Mitul are – ca să spunem aşa – un rol gnoseologic: el impune faptelor o ordine şi un înţeles, dându-ne şansa de a ieşi, printr-o iluzie, din inconfortul şi spaima incomprehensibilului. Ne ajută să avem certitudini, să ne recâştigăm coerenţa, dăruindu-ne cheia înţelegerii „perfecte” şi a recuceririi prezentului când acesta ne apare răvăşit.

Activitatea mitogenetică extraordinară a primilor ani de după revoluţie este adeverită şi de numărul mare de opinii literare, istorice, politice ferme, de certitudinile susţinute patetic şi agresiv, uneori de membrii aceleiaşi familii, iluzionaţi diferit.

Miturile formează – cum s-a văzut nu o dată în istorie – noi comportamente colective; ele structurează şi restructurează grupurile etnice, grupările sociale şi politice, integrând şi reintegrând individul cu fireşti tentaţii anarhice. Prin crearea unei solidarităţi afective, ele ajută la conturarea unei identităţi etnice sau socio-politice (visul revoluţiei proletare, care a făcut din muncitorime o clasă autonomă), dar şi la reconsiderarea unei identităţi compromise (mitul Vârstei de aur, care a repus în discuţie statutul ţărănimii).

Aşadar, nu e greu de demonstrat că miturile nu contribuie numai la cunoaştere şi autocunoaştere, câtă vreme produc evenimente, influenţează realitatea psihologică mobilizând psihismul şi imprimând, nu o dată, lumii şi istoriei ei un dinamism profetic (cruciadele, revoluţiile, conchistele, mesianismul nazist şi comunist).

Forţa perturbatoare a miturilor este adesea înfricoşătoare şi nu puţini istorici, sociologi şi filozofi (între care Saint-Simon, Auguste Comte, Émile Durkheim etc.), punând în cumpănă consecinţele devastatoare ale exaltării besmetice de mituri, au meditat la inventarea – şi în societăţile avansate – a unor mecanisme de reglare a forţelor iraţionalului, de felul celor pe care societăţile tradiţionale, cu vremea, le puseseră la punct.

În trecere fie spus, în felul ei, arta este – în raport cu evoluţia întregii societăţi – un exemplu de mecanism perfecţionat milenar de exaltare, dar şi de control: ea poate însufleţi fantasmele iraţionalului mitic, dar le şi poate stăpâni într-un cadru ritualizat, convenţional; se foloseşte de marile nostalgii, de dorinţele noastre secrete, dar le şi supune „transgresării ordonate”.

*

În mit – credea cu îndreptăţire Roger Caillois – percepem cel mai bine, pe viu, legătura intimă dintre perturbările cele mai secrete, ale psihismului individual şi presiunile imperative şi tulburi ale existenţei sociale. Cel mai adesea, procesul mitogenetic se declanşează, cum am văzut, de la sine, în momentele resimţite drept critice, ca o reacţie a psihismului colectiv la situaţiile de fractură istorico-socială, de dezagregare a comunităţii sau de accelerare imprevizibilă a procesului evolutiv. Astfel de circumstanţe se regăsesc în exces în istoria statului român modern.

În jumătatea de secol care a urmat Dictatului de la Viena, numărul şi amploarea traumelor sociale şi etnice (după pierderea unor mari părţi din teritoriul naţional şi ca o consecinţă a încercării de suprimare a identităţii naţionale de către ocupantul sovietic) fac din ţară un tărâm al spaimelor. Pe fondul unei tragedii anunţate şi în climatul acesta de anxietate, au renăscut miturile primejdiei, adică exact acele mituri care, imediat după Primul Război Mondial, îşi pierduseră în mare măsură raţiunea de a fi.

Şi, de parcă nu ar fi fost de ajuns, în ultimele decenii ale naţional-socialismului ceauşist a devenit vizibil felul cum poate fi provocată, demagogic, reactivarea mitului patriei primejduite prin serviciile de propagandă şi cum poate fi controlat şi dirijat procesul infestării conştiinţei colective (prin şcoală, învăţământ ideologic, armată, presă, cenacluri itinerante, televiziune etc.).

Regimurile totalitare ale secolului XX nici nu ar fi avut, probabil, nevoie să-şi perfecţioneze la parametrii cunoscuţi tehnicile manipulării: miturile de care s-au servit (Poporul ales, Cetatea asediată, Complotul malefic) fac parte – ca mituri „reciclabile” – din categoria acelora mereu pe punctul să ţâşnească din adâncuri.

Sub acest aspect, s-ar spune că, de fapt, nimic cu adevărat nou nu apare. Şi că nu se poate tăgădui existenţa unei potenţialităţi mitice în regim de permanenţă (Raoul Girardet o imaginează ca pe o pânză freatică din care ţâşnesc, la cutremurele istoriei, izvoare). Din arierplanul imaginarului colectiv iese în faţă mereu un mit, un anumit mit, în funcţie de istoria şi amploarea pericolelor şi de specificul situaţiilor stresante. Încât nu e lipsit de sens să se vorbească de mituri în adormire şi de mituri activate, de cicluri de efervescenţă şi cicluri de latenţă.

Mecanismele combinatorii ale imaginaţiei colective nu au – se ştie – la dispoziţie decât un număr restrâns de formule. „Claviatura” fiind limitată, înnoirea este aparentă şi mitografii, identificând serii identice ce pot fi inserate într-un sistem şi mizând pe factorii de permanenţă, au fost în măsură să construiască o sintaxă şi să dezvolte o logică.

Mitul Salvatorului - care ne e, poate, cel mai familiar nouă, românilor - e avivat de anumite precise împrejurări (dezorientare socială, dezamăgire, sete de dreptate, disperare istorică) şi e întotdeauna asociat simbolurilor purificării (prin zdrobirea Balaurului, biruinţa asupra Răului şi a Întunericului).

Graţie acestor permanenţe, o serie de cercetători ai fenomenului (între care Gilbert Durand) preferă să se raporteze la „constelaţii mitologice”, adică la ansambluri ce ţin de aceeaşi temă şi se adună în jurul aceluiaşi nucleu central.

*

Întruchipările multiple pe care le poate lua, mai precis, felul divers în care se întrupează aceeaşi potenţialitate mitică, nu numai în etape istorice diferite şi la popoare diferite, ci chiar în aceeaşi perioadă şi în cadrul aceleiaşi comunităţi etnice, ne îndreptăţesc să vorbim de polimorfismul mitului.

Polimorfismului, mitografii îi adaugă reversibilitatea şi chiar ambivalenţa. Pentru că probează puternica dependenţă a spiritului de modificările psyché-ului colectiv, mai ales reversibilitatea ne trezeşte un interes veritabil.

Cercetătorii miturilor politice şi istorice au urmărit cu interes evoluţia de după 1853 a mitului Rusiei Salvatoare, care a luminat intens şi a răspândit iluzii în secolul al XVIII-lea românesc. Tot astfel, o carieră plină de urcuşuri şi coborâşuri au avut şi vor mai avea mitul Revoluţiei mesianice (în variantă franceză şi în variantă bolşevică), mitul Viitorului luminos comunist, al Omului Nou sau miturile lui Carol al II-lea, Antonescu, Ceauşescu, Mihai I etc., din vasta constelaţie mitică a Salvatorului.

În perioadele sociale şi istorice tulburi şi cu neobişnuit de repezi schimbări umorale – cum a fost aceea din 1990 –, reversibilitatea mitică a fost un fenomen „la vedere”, perceptibil de la o lună la alta.

Nici cercetătorii miturilor literare nu au motive să-l neglijeze; sub ochii noştri au loc modificări de percepţie semnificative, iar furia remitizărilor şi demitizărilor succesive a bulversat canonul instalat de câteva bune decenii. Aşa cum mitul lui Titu Maiorescu – ca apariţie providenţială –, ocultat o vreme de autorităţile comuniste, a reintrat victorios în conştiinţa publică, nimburile mitice ale lui Nicolae Labiş, G. Călinescu, Nichita Stănescu şi-au pierdut pe moment strălucirea şi nu e exclus ca însăşi perioada literară interbelică – pentru mulţi întruparea, în aria culturală, a mitului Vârstei de aur – să nu mai aibă, după o vreme, aceeaşi putere de iradiere.

*

Miturile invită la stabilirea unor serii de echivalenţe şi omologii demne de o sistematică mitologică sui-generis. De altfel, mitografii se străduiesc să descopere filiaţii şi asimilări de mituri, iar viziunea lor nu diferă mult de aceea a sursologilor comparatişti pentru care literatura universală este un tablou stufos de ramificaţii, derivări şi împrumuturi de motive, teme şi subiecte.

Numeroşi adepţi ai acestui tip de demers mitografic consideră că marile construcţii religioase s-ar afla la originea miturilor „laice” (istorice, politice, culturale). Aparenţele sunt de partea lor, dar mai prudent ar fi să se spună că mitul religios, prin autoritatea lui, condiţionează succesul celorlalte mituri cărora pare să le fi fost părinte. Să încercăm o explicaţie.

Date fiind filiaţiile directe, interferenţele şi reţeaua de legături multiple, este evidentă dependenţa miturilor literare de cele sacre, care le străjuiesc de aproape şi le dublează umbrele.

Grandioasa moştenire culturală iudeo-creştină a înrâurit arii întinse ale civilizaţiei europene şi americane, dând un anume chip mitic speranţelor, angoaselor, visurilor noastre. În marile elanuri ale milenarismelor revoluţionare se întrevede, fără efort, mesianismul propriu tuturor religiilor mântuirii care promit Vârsta de aur a Împărăţiei lui Dumnezeu pe pământ. Regimurile totalitare ale acestui secol au încercat să plămădească, precum altădată Apostolul Pavel, un „om nou”, care, purificat de Rău (întruchipat, pe rând, de evrei, capitalişti, comunişti, americani, ruşi, burghezi etc.), îşi urmează cu sfântă credinţă „Mântuitorii”.

Ne imaginăm astfel lucrurile şi pentru că ne-am bucurat – ca să spunem aşa – din copilărie de complicitatea formatoare a religiei: gândim epocile importante literare ca pe vârste de aur – epoci ale patriarhilor –, îl vedem pe Maiorescu ca pe aducătorul tablelor legii, pe Iorga ca pe omul providenţial al culturii române, aducem ofrande anuale cătorva sfinţi ai literaturii, în frunte cu „Sfântul Eminescu”.

Cu toate acestea, sunt destule dovezi în favoarea tezei că şi miturile sacre cresc, la rândul lor, pe un fond străvechi de dorinţe nesatisfăcute, de incertitudini, de disponibilităţi emotive, de potenţialităţi activate în vremuri de primejdie. Creaţie a beznelor şi a fricii animalice, arierplanul imaginarului colectiv oferă un set de scheme, construcţii simbolice, reprezentări ale speranţelor, nostalgiilor, spaimelor, năzuinţelor şi ale tuturor tendinţelor de compensare şi de evadare pe care fiinţa umană le caută instinctiv ori de câte ori se simte asaltată de nelinişti.

*

Perspectiva antropologică şi psihanalitică pe care au adoptat-o, după război, câţiva cercetători ne dă, după părerea mea, cheia înţelegerii forţei şi omniprezenţei acestor mituri. Ca să demonstrăm că mitizarea este o tendinţă antropologică universală, trebuie să dăm la o parte stratul de aparenţe nobile şi de nuanţe amăgitoare. Dacă o vom face, vom constata că fiinţelor umane, primatelor în genere (ca de altfel şi altor mamifere), le sunt caracteristice câteva atribute stabile. Printre ele, puternice par a fi:

— curiozitatea faţă de ceea ce e nou şi neobişnuit (care în lumea noastră poartă numele de nevoie de cunoaştere);

— impulsul imitării (al perfecţionării prin imitare), devenind, într-un plan superior uman, chemarea educării;

— nevoia de siguranţă şi de sprijin, decurgând din sentimentul de insecuritate al fiinţei şi care se materializează în predispoziţia idealizării unui protector real sau închipuit, văzut ca fiinţă salvatoare căreia i te supui;

— tendinţa de regăsire, de amplificare şi de prelungire a stării de bine prin evadarea din prezent şi din real spre o zonă ideală, evadare explicabilă prin aceleaşi spaime şi nelinişti ancestrale şi prin aceeaşi nevoie de siguranţă.

Cum observăm, dintre aceste constante psihologice, cel puţin două au în infrastructură neliniştea (şi tot ce e legat de ea – aşteptarea, spaima, speranţa), aceasta amplifică şi intensifică senzaţiile şi stările, idealizarea fiind şi ea, în fond, o amplificare. Chiar în vremuri normale, preocupările şi atitudinile noastre trădează faptul că psihismul păstrează şi perpetuează mult din starea sufletească a animalului hăituit.

Să ne închipuim ce sentimente putea să încerce, în adâncul vizitat de umbre al unei peşteri, omul primitiv ghemuit lângă un foc iscat cu greu şi care abia mai pâlpâie în aerul umed. În cea mai mare măsură, el se afla sub imperiul atotcuprinzător al fricii, şi această dominantă psihică putea fi exacerbată în vremuri de primejdie iminentă sau percepută ca atare.

În asemenea situaţii de disperare parcurse de omul primitiv, ca şi de urmaşul lui de peste timp, starea de nelinişte, de frică, de spaimă caută o ieşire, o cale de eludare, de compensare, de evadare, caută un „transfer”. Din deturnarea acestei stări cvasiinstinctuale se nasc, în psihismul individual şi colectiv (etnopsihism), acele sentimente active (nostalgia, speranţa, ura) de care este legată o serie binecunoscută de mituri şi iluzii.

Există – să nu uităm – mituri care satisfac primele două atitudini antropologice: nevoia de cunoaştere (iniţiere) şi chemarea educării (desăvârşire) şi acestea sunt chiar cele de care se ocupă cu precădere etnomitografia tradiţională (miturile fondării, miturile de iniţiere...). Şi există mituri care se explică tocmai prin transferul de sarcină, prin deturnarea încărcăturii afective spre altcândva, altundeva, altceva şi altcumva.

Tendinţa evadării din prezent spre trecut dă naştere constelaţiei miturilor paseiste (mitul Vârstei de aur şi al Paradisului pierdut) guvernate de nostalgie. Evadarea poate să caute, evident, şi un spaţiu securizant, edenic, ce poate fi oferit dinspre trecut de mitul Paradisului pierdut, dar şi dinspre prezent: mitul Paradisului terestru, al naturii binefăcătoare, al ţinuturilor himerice, Insulele fericirii, Eldorado etc.

Din tendinţa abandonării prezentului în favoarea fericirii ce va să vină, a viitorului minunat, se ivesc mitul milenarist al Noii Vârste de aur şi cel al Paradisului de mâine („viitorul luminos” comunist sau fascist, cei 1000 de ani ai noii ordini a nazismului, mitul Progresului şi cel al Revoluţiei mesianice), toate fundate pe speranţă.

Există şi tendinţa de a câştiga şi recâştiga, pentru prezent, senzaţia de stabilitate, de siguranţă şi de putere prin reevaluarea şi transfigurarea datelor acestui prezent, ca şi a trecutului care îl legitimează şi îl fortifică (miturile respectabilităţii naţionale, de tip „protocronic”, mitul Unităţii, Superiorităţii, Eroului, Salvatorului sau al Omului Providenţial, chiar mitul Progresului). Tot printr-o idealizare, `nsă cu semnul schimbat, este minimalizat şi ponegrit magic factorul ameninţător.

Dar spaima, frica de viitor – care capătă caracter morbid în perioadele de dezechilibru şi de criză – pot activa pornirea noastră de a proiecta hiperbolic orice ameninţare obsesivă şi de a-i da chipul mitic al Complotului malefic. De mitul „Complotului malefic” se leagă perechea lui: mitul Cetăţii asediate. De altfel, multe dintre miturile amintite mai sus sunt legate prin numeroase fire, se condiţionează şi se sprijină reciproc.

Să comparăm – şi nu ca simplu exerciţiu asociativ – toate aceste înclinaţii ale psihismului colectiv, aceste predispoziţii (asociate cu nostalgia, cu speranţa şi cu ura) cu evoluţiile patologice ale psihismului individual, care poartă numele de melancolie regresivă, nevroză de transfer, delir de persecuţie şi obsesie paranoică. Şi să mai observăm că, sub presiunea forţelor alienante, se atenuează, de regulă, nevoia de cunoaştere, iar dintre atitudinile antropologice universale rămân să reprezinte specia: tendinţa de idealizare şi cea de provocare şi de prelungire a stării de bine prin evadarea din real.

Astfel, se poate afirma că miturile se explică mai ales prin mecanismul psihologic al compensării şi se servesc, în cele mai multe cazuri, stilistic vorbind, de o amplificare.

Fondul ancestral comun al disponibilităţilor mitice oferă argumente celor care, constatând legăturile subtile dintre politică, ştiinţă, istorie, religie, literatură, ca şi existenţa în adâncuri a unei reţele de canale comunicante, năzuiesc astăzi să reconstituie acea unitate a spiritului (credinţă + cunoaştere) pierdută sub presiunea mişcărilor secularizante din secolul al XIX-lea.

Nu ştim ce şanse va avea acest demers, dar nimeni nu poate să conteste prezenţa unei potenţialităţi emoţionale gata să producă, în diverse domenii, constelaţii mitice, diferite între ele doar prin întruchipările simbolice specifice, dar care toate – fără excepţie – se regăsesc în imaginarul colectiv.

Toxine şi stimulenţi specifici

Consideraţiile referitoare la cauzele şi factorii determinanţi ai uimitoarei activităţi mitogenetice din această parte de lume îşi dovedesc oportunitatea şi atunci când luăm sub observaţie fenomenul literar.

De la naşterea ei, literatura română modernă a preluat temerile legate de fragilitatea fiinţei naţionale, preschimbându-le în temeri legate de fragilitatea fiinţei ei. Bolile, neîmplinirile, crizele de creştere au evoluat cam la fel şi sub presiunea aceloraşi factori perturbatori. Neliniştile, traumele, accidentele istorice, spaimele fiinţei naţionale au secretat toxine sau stimulenţi specifici care au înrâurit, neînchipuit de mult şi până în articulaţiile lui profunde, fenomenul literar românesc.

Temperatura şi semnele clinice ale literaturii – care nu a cunoscut decât arareori o evoluţie normală – au reflectat starea conştiinţei naţionale şi procesele mentalului colectiv. La rândul lor, literatura şi instituţiile ei capabile să răspândească mituri au determinat o anumită configuraţie a mentalului românesc.

În aceste condiţii, este de înţeles apelul nostru la miturile consacrate ca politice şi istorice, care explică, în bună măsură, evoluţia atipică a literaturii române, iniţiativele şi aspectele nefireşti, dar şi năzuinţa ei emoţionantă de a-şi dobândi normalitatea.

Reprezentarea pe care o avem asupra statutului literaturii în general şi asupra rolului ei, viziunea asupra trecutului literaturii române (decelabilă în istoriile literare), viziunea asupra viitorului, a perspectivelor ei (configurată în teorii şi ideologii literare), criteriile de valorizare (prezente în constituirea, reconstituirea şi păstrarea în timp a canonului), predilecţia pentru anumite teme, motive, subiecte şi chiar recurgerea la modalităţi artistice specifice au fost, toate, influenţate mai ales de prezenţa – simultană sau alternativă – a două stări de conştiinţă generatoare de mit.

Prima se regăseşte în sentimentul vacuităţii şi al frustrării, indus de complexele identitare legate de naşterea târzie a literaturii culte în sens modern, de defazările şi desincronizările ei, de posibila inferioritate şi probabilul ei provincialism.

Cea de-a doua se traduce prin sentimentul – uneori difuz, alteori concret – al primejdiei prezente sau viitoare, care străjuieşte şi modelează ideologiile literare, tulbură şi falsifică piaţa valorilor, amestecă criteriile, contribuind, într-o măsură greu de bănuit, la exagerările, idealizările şi sanctificările ce par la noi de nestăvilit.

Miturile germinate de aceste stări de conştiinţă se servesc de mecanismul psihologic al compensării, care, în plan literar, adoptă calea cunoscută a idealizării. Având nevoie, spre a fi performantă, de un fond de contrast, idealizarea dezvoltă sau presupune şi structuri antinomice.