© 2015 by Editura POLIROM

www. cartearomaneasca.ro

Editura CARTEA ROMÂNEASCĂ

Bucureşti, Calea Victoriei nr. 133, sect. I

ISBN ePub: 978-973-46-6084-1

ISBN PDF: 978-973-46-6085-8

ISBN print: 978-973-23-3142-2

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Paul Klee (1879-1940), Pescarul, 1921

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALINA PURCARU (n. 1982) a absolvit Facultatea de Limbi şi Literaturi Străine din cadrul Universităţii Bucureşti. A lucrat în presa cotidiană şi a publicat constant cronici de carte şi articole în revistele Observator cultural, Dilema Veche, Dilemateca, Noua literatură şi Suplimentul de cultură. Este coautoare a romanului colectiv Rubik (Editura Polirom, 2008) şi coordonatoarea volumului Poveşti cu scriitoare şi copii (Editura Polirom, 2014). În prezent, este redactor la revista Observator cultural.

I. salonul cu străini

„Întoarce-te. Întoarce-te să încerci arta şi jocul de-a moartea şi ura, nu te lupta pentru iubire într-un război ireal.”

Martin Amis, London fields

o formă de graţie

dacă tot ce poate fi mai brutal şi mai tandru

real: asigurările,

rezoluţiile, promisiunile,

mângâierile – palma pe omoplat, dunga

din jurul degetului ars de soare,

apoi

cutiile mici şi goale,

neasemuit de frumoase, nimicurile

primite în dar de la prietene,

– cutii pentru inele din trecut –

în filigran

e o linie care nu mai ţine de cuvinte –

o linie a epuizării.

am alergat către ea ca o maratonistă fanatică,

noaptea,

pe lângă case părăsite,

prin curţi în care miroase a subsol,

dimineaţa,

când nimic nu-şi mai face efectul.

am alunecat cu ochii închişi,

ameţită

am ocolit graţios

marginea platourilor decorate cu grijă,

în atâtea după-amiezi de duminică.

în capul meu, citeam un sul japonez,

un soi de poem nebunesc –

transă suprarealistă,

(„haos pur”)

poetic era să nu pricep nimic –

poetic era să nu mă opresc.

în capul meu,

exersam graţia, experimentam fără rost

în forme extreme, pentru sfinte sexy,

damaged.

cruzimea se arată în forme

pe care le recunoşti din ce în ce

mai puţin

şi în asta nu e nimic nou.

umbre

lasă-mă

să-ţi povestesc despre seara în care am purtat

cu mine

două umbrele,

pe drumul către casă.

corectasem un text despre un bărbat

care scria cu două stilouri:

cu unul despre el, cu altul despre ceilalţi,

la număr nu am putut să schimb nimic.

umbrelele mele mă incomodează,

numai una mă ajută,

cealaltă atârnă în geantă,

între lucruri personale

şi alte obiecte cu mici

defecte.

niciunul nu-mi aminteşte de tine,

poate doar umbrela asta, a doua – un baston

cu mâner de lemn crud,

finisat frumos, pentru neputinţă,

pentru ca noi să ne putem păstra

la orice oră

demnitatea.

fără un cuvânt,

am transportat oboseala, stilourile unui bărbat

străin, o umbrelă

fără rost,

în geanta veche, udă ca o piele nouă.

cum s-a întâmplat

apoi au apărut primele

semne

totul a început într-o dimineaţă de decembrie

când un stol

de păsări numai pene

şi funingine

s-a ridicat brusc

şi în jurul lor lumea

a tresărit irizată

de atunci

particulele ei indivizibile

nu

s-au mai aranjat niciodată

în acelaşi fel

soldaţi

vă vorbesc strict despre acele secvenţe

intervalul exact în care oraşul se contractă

ca într-un accident

când urmele frânelor care-i mânjesc asfaltul

arată totul despre toţi

noi suntem aici ca să înregistrăm automat

intermitenţa sunetelor în regim de alarmă

pâlpâitul neoanelor

ne spunem nu e nimic păstraţi-vă calmul

e doar ce ştim de atâta vreme

corul girofarelor

participăm prin urmare

invizibili

fără încetare participăm

lamele fierbinţi ne-au pătruns în carne

suflul acestor mici explozii

şrapnele urbane

au ajuns vedeţi până la noi

nu întoarceţi capul luaţi aminte

urcăm şi coborâm scările rulante

străbatem gâfâind culoarele

toate culoarele

căutăm

locurile în care transportul continuă

ne orientăm după halourile de fosfor

le emană ca nişte heringi uriaşi

fantastici abia ucişi

ca nişte veterani tăcuţi

ne purtăm în muşchi şrapnele

piercing-urile unice ale acestui trib

moşteniri de familie scufundate

în sistemul de circulaţie

ştim foarte bine că ele pot să ne ucidă oricând

ştim foarte bine

la ani buni distanţă

unul de altul

elementele

calcule atente spun

că între lună şi pământ s-ar putea alinia toate planetele

din sistemul nostru

şi, în plus, am văzut clar muchiile de grafit

ale unui meteorit colţuros –

densitate de antracit desenată pe un ecran fără margini,

cu megalopolis în fundal.

mi-am imaginat distanţele şi n-a fost greu,

apoi am răspuns în ordine la fiecare mail.

am închis, până la urmă, cartea despre frumuseţe

şi am strâns cu latul palmei resturile, într-o oarecare ordine:

antimoniu,

malahit,

extract de stirax,

tot ce nu s-a putut împărţi

exact.