George Bălăiţă

Opere II
Marocco (I)

Prefaţă de Nicoleta Sălcudeanu
Cronologie de Marilena Donea

Editura Polirom
2011

© 2011 by Editura POLIROM

Colecţie coordonată de Daniel Cristea-Enache.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN print 978-973-46-1622-0

ISBN Epub: 978-973-46-2607-6

ISBN PDF: 978-973-46-2608.3

Redactor: Gabriel Cheşcu

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Cronologie

1935 17 aprilie. Se naşte la Bacău George (Gheorghe) Bălăiţă. Tatăl, Gheorghe, este funcţionar comercial (comis-voiajor), iar mama, Constandina, născută Popa, casnică. Din prima copilărie păstrează amintirea bunicii din partea tatălui: „Ceva important: la început de tot, am avut norocul să cunosc lumea povestită de bunica din partea tatălui meu. Bunica cea plină de har şi dăruită cu toate cele“.

1944 August. Constandina Bălăiţă împreună cu fiul său se refugiază din calea ruşilor „la neamurile mamei, în munţii Buzăului, unde a-nţărcat dracul copiii pe Bâsca în sus“. Aici, în localitatea Gura Teghii, va continua şcoala primară. Tatăl era concentrat.

1947 George şi mama sa se întorc la Bacău.

1948 Moare mama scriitorului. George Bălăiţă avea 13 ani.

1947-1953 Continuă şcoala primară şi liceul din Bacău, respectiv Şcoala Medie nr. 1, devenită acum Colegiul Liceal „Ferdinand I“. În liceu este pasionat mai ales de lectură, spre nemulţumirea tatălui, care l-ar fi dorit mai aplecat spre studiul disciplinelor şcolare, visând pentru fiul său o carieră de medic sau de avocat. El ar fi vrut să plece la o şcoală de marină, însă n-a fost admis din cauza dosarului. Este atras şi de gimnastică, fiind chiar campion şcolar la două aparate: bară fixă şi cal cu mânere. În ultimul an de liceu rămâne corigent la matematică şi chimie. În toamna aceluiaşi an intră la Institutul de Cultură Fizică şi Sport din Bucureşti, în mare măsură şi pentru a nu risca să fie înrolat.

1955 Renunţă la facultate în anul al doilea de studii.

1955-1960 Dă examen de admitere la mai multe facultăţi: Medicină, Agronomie, Drept, Chimie şi Istorie. „Am fost, pe rând, candidat de profesie la examenele de admitere la facultate.“ În urma examenului la Drept, la care se clasează sub ultimul admis, este repartizat la Institutul de Limbă şi Literatură Rusă „Maxim Gorki“, dar nu se prezintă. Intră la Facultatea de Chimie Alimentară din Galaţi, la care renunţă încă din primul an. Are diverse ocupaţii: desenator tehnic, profesor suplinitor, muncitor necalificat, antrenor de gimnastică.

1958 Debutează în ziarul Steagul roşu din Bacău (nr. 1683, 21 iunie) cu schiţa „Pământ“.

1959 Se căsătoreşte cu Lucia Gavril, funcţionară la Poştă.

1960 Se înscrie la Facultatea de Filologie a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza“ din Iaşi, la cursuri fără frecvenţă, hotărându-se să obţină, „de dragul tatălui“, o diplomă universitară. În perioada studiilor, este interesat mai ales de lingvistică. Lucrează ca instructor metodist la Casa Regională a Creaţiei Populare Bacău.

Publică primele proze în revista Luceafărul (începând cu nr. 11, din 1 iunie). În primii ani semnează sub diverse pseudonime: Gheorghe Teg, G. Palaloga, G. Bălăiţă-Teg.

1962 Continuă să publice proze în revista Luceafărul. Primeşte Premiul anual al revistei Luceafărul pentru debut în proză. Valoarea premiului: 2.000 de lei.

1963-1964 Publică proze şi scurte reportaje în revistele Luceafărul, Ateneu şi Săteanca.

1964 Debutează editorial cu volumul de povestiri Călătoria, publicat în luna iulie la Editura pentru Literatură în colecţia „Luceafărul“, cu o prefaţă de Eugen Barbu. „Proza lui Bălăiţă ascunde un poet nedeclarat, un îndrăgostit de faptul mărunt, dar plin de lirism, un aspru pictor al naturii... care presimte şi acompaniază conflictele etice cele mai ascuţite. Această ştiinţă a conjugării elementului exterior cu observaţia psihologică cea mai fină anunţă în mod cert un scriitor remarcabil.“ (Eugen Barbu) „Schiţele prezentului volum ne atrag atenţia asupra unui talent care îşi organizează universul cu o deprindere artistică remarcabilă. Proza lui Bălăiţă cultivă cu predilecţie simbolurile, alternând poemul în proză cu literatura de notaţii, succintă.“ (Marin Bucur)

Devine redactor al revistei de cultură Ateneu, serie nouă, care apare la Bacău în august. Redactor-şef al revistei este poetul Radu Cârneci. Colegi de redacţie îi sunt Sergiu Adam, Ovidiu Genaru, Mihail Sabin, Constantin Călin, Vlad Sorianu. Singurul care mai avea în acel moment un volum publicat era Radu Cârneci (1963). Publică în Ateneu (nr. 4, noiembrie) o traducere din Jacques Prevert: „Socoteala“.

1965 Continuă să publice povestiri în revistele Ateneu, Orizont, Luceafărul şi Gazeta literară. Apar în revista Ateneu (nr. 7, iulie, şi nr. 11, noiembrie) reportajele „Bacău ’65“ şi „Cronică despre chimie“, ultimul fiind inclus ulterior în volumele Dimineţi însorite (1969), Reportajul românesc contemporan, 1944-1974 (antologie alcătuită de Nicolae Mecu, George Muntean şi Vasile Teodorescu, 1974) şi Oamenii acestui pământ (1976). Împreună cu Vlad Sorianu traduce un fragment din romanul Centaurul, al lui John Updike (Ateneu, nr. 9, septembrie).

1966 La Editura pentru Literatură apare volumul de nuvele Conversând despre Ionescu, o carte care „nu face decât să confirme speranţele, să întărească impresiile, să adâncească liniile individualizatoare anunţate în volumul precedent, să clarifice o anume orientare a autorului spre analiză, spre proze de fantezie şi de descifrare a laturilor fantastice ale existenţei sufleteşti în veşnică şi imprevizibilă mutaţie, spre jocul planurilor temporale comprimate, spre tipologiile insolite“ (Aurel Martin). „Aerul halucinatoriu, insistenţa de a observa manifestarea unor stări obsesive, procesele obscure localizate în subconştient îl apropie pe Bălăiţă de nuvelistica lui Gib I. Mihăescu; dispoziţia sarcastică, alimentând efecte de umor negru, evocă numele lui Urmuz, cu diferenţa că toată verva comică nu reprezintă niciunde, pentru autorul nostru, o formă a descărcării prin joc, ci este tot expresia unei încordări, dacă nu a unei crispări cu substrat dureros.“ (Gabriel Dimisianu)

Publică proze în revistele Ateneu, Cronica, Iaşul literar şi Gazeta literară.

1967 Apare volumul Întâmplări din Noaptea Soarelui de Lapte, la Editura Tineretului: „…am scris o trăsnaie de vreo sută de pagini apărută sub titlul Întâmplări din Noaptea Soarelui de Lapte, o glumă, o săptămână de tumbe, ceva de neuitat, totul scos din priză!“. „Cartea lui Bălăiţă nu este un basm, ci mai degrabă un eseu asupra fiinţelor în sine, un eseu scris cu o regularitate absurdă peste logica de neimaginat a copiilor, inventând un aer în care lucrurile şi fiinţele se retrag în ele însele pentru a reda realităţii aparenta ordine în care se poate trăi.“ (Gabriela Melinescu)

Publică proze în Ateneu. Povestirea „Posibilitatea întoarcerii lui Benedict“ („Benedict’s possible return“), în traducerea lui Carmen-Liliana Mareş, apare în Romanian Review (nr. 3) şi în ediţiile în limbile franceză, germană şi rusă ale aceleiaşi reviste. Povestirea „Zăpezile rămân curate“ („Snega ostoiutsea cistîmi“) este publicată în revista Rumânia (nr. 1, ianuarie).

Absolvă cursurile universitare cu teza de licenţă „Mateiu Caragiale“, care a primit nota maximă din partea profesorului Constantin Ciopraga.

Intră în P.C.R.

1968 Primeşte Premiul U.T.C. pentru proză. Premiul pentru poezie este acordat poetei Ana Blandiana.

Prozele „O fugă neîntreruptă până la poartă“, „Furnica pe talpă“ şi „Vestea noastră cea de toate zilele“ din volumul Conversând despre Ionescu, traduse în limba rusă de D. Şpolianskaia, sunt incluse în volumul Şalinoe leto. Molodîe pisateli Rumânii. Stihi i proza, apărut la Editura Molodaia Gvardia din Moscova. Antologia mai cuprinde texte de Ion Alexandru, Ana Blandiana, Constantin Stoiciu, Ilie Constantin, Nicolae Velea, Marin Sorescu, Sorin Titel, Ion Gheorghe, Dumitru Radu Popescu, Vasile Rebreanu, Nichita Stănescu, Grigore Hagiu şi Fănuş Neagu. Povestirea „Zăpezile rămân curate“ („Snow will stay clean“) este publicată în revista Romania Today (nr. 2, februarie), precum şi în ediţiile în limbile franceză, germană şi spaniolă ale aceleiaşi reviste. Publică reportaje în Ateneu şi Scânteia.

Un studiu privind volumele Călătoria şi Conversând despre Ionescu este inclus în volumul Glose critice de Vlad Sorianu (Editura pentru Literatură).

1969 Povestirea „Într-o vară, gândurile…“ din volumul Călătoria, tradusă în germană de Ria Wurche, este inclusă în volumul Erkundungen. 24 rumänische Erzählungen (Verlag Volk und Welt, Berlin). Antologia mai cuprinde texte de Ion Băieşu, Ştefan Bănulescu, Ana Barbu, Eugen Barbu, Nicolae Breban, Alecu Ivan Ghilia, Nicolae Jianu, Francisc Munteanu, Iulian Neacşu, Fănuş Neagu, Simion Pop, Sânziana Pop, Dumitru Radu Popescu, Marin Preda, Vasile Rebreanu, Zaharia Stancu, Dumitru Ţepeneag, Sorin Titel şi Nicolae Velea.

Publică în Ateneu impresii de lectură, în rubrica „Lecturi“.

1970 Se naşte unicul fiu al scriitorului, Matei.

Publică impresii de lectură în revistele Tribuna şi Ateneu. Articolul „Gogol sau Doi funcţionari“ (Ateneu, nr. 2, februarie) va apărea ulterior în volumele Nopţile unui provincial (1983) şi Gulliver în Ţara Nimănui (1994).

Apare Istoria literaturii române (vol. 1 şi 2) de Alexandru Piru, în care lui George Bălăiţă îi sunt consacrate pp. 524-525. La Cartea Românească apare volumul Prozatori de azi, de G. Dimisianu, care cuprinde un studiu despre volumul Conversând despre Ionescu, publicat iniţial în Gazeta literară (nr. 48, 1 decembrie 1966).

1971 Publică proze în Ateneu. „Bizar“ (despre G. Bacovia), care apare în nr. 9 (septembrie), va apărea ulterior în volumul Nopţile unui provincial (1983). „Anul 1574“ (după „Vremuri de bejenie“, de Mihail Sadoveanu), apărută în nr. 11 (noiembrie), va fi reluată ulterior în volumele Nopţile unui provincial (1983) şi Gulliver în Ţara Nimănui (1994).

La Editura Albatros apare Dicţionarul de literatură română contemporană de Marian Popa. Articolul despre George Bălăiţă află la pp. 79-80.

1972 Publică proze în România literară, Convorbiri literare şi Tribuna. Unele vor fi incluse în volumul Clopote de argint (Editura Eminescu, 1974). În Ateneu semnează textul „Calmul conştiinţei. Marin Preda la 50 de ani“ (nr. 8, august), care va fi inclus în volumul omagial dedicat lui Marin Preda Timpul n-a mai avut răbdare (1981). Traduce poeme din Bilitis (Ateneu, nr. 3, martie).

1973 Îi apar povestiri în Convorbiri literare, România literară, Ateneu şi Flacăra. Textele „În amurg“ (Ateneu, nr. 9, septembrie) şi „Gravuri, stampe, litografii“ (Ateneu, nr. 10, octombrie) vor fi publicate ulterior în volumele Nopţile unui provincial (1983) şi Gulliver în Ţara Nimănui (1994), iar „Insomnie“ (Ateneu, nr. 11, noiembrie) va apărea şi în Ziua literară (19-25 august 2002). Publică un grupaj de traduceri din poezia veche vietnameză (Ateneu, nr. 8, august). În revista Tribuna apare primul interviu al lui George Bălăiţă realizat de Nicolae Prelipceanu, cu titlul „Este temerar să apari în faţa lumii, dar este la fel de temerar să aştepţi“, care va fi inclus în volumul lui Nicolae Prelipceanu Dialoguri fără Platon (1976), precum şi în volumele Lumea în două zile (1985) şi Câinele în lesă (2004).

1974 George Bălăiţă devine redactor-şef adjunct al revistei Ateneu.

În revista Luceafărul (nr. 13, 30 martie) apare un fragment din romanul Lumea în două zile („Domestica“) şi alte proze. Apar povestiri şi în Convorbiri literare şi Ateneu. Textul „Scurtătura“ (Ateneu, nr. 3, martie) va fi publicat ulterior în volumul Nopţile unui provincial (1983).

1975 Apare la Editura Eminescu romanul Lumea în două zile, pentru care autorul este distins cu Premiul Uniunii Scriitorilor. La Bacău, într-o adunare cu activul cultural, prim-secretarul P.C.R. al judeţului dezavuează romanul. Critica literară îl primeşte elogios. În primele trei luni de la apariţia romanului se publică peste 17 cronici în 13 reviste de cultură. Până la apariţia celei de-a doua ediţii a romanului vor apărea peste 36 de cronici, publicate în 23 de reviste: „zeci de critici literari au scris sute de pagini despre misterele romanului Lumea în două zile, descifrând simbolurile, căutând analogii, luând act de modernitatea procedeelor epice, interpretând antroponimele. Până la urmă, n-a rămas nimic nemăsurat, neradiografiat, necomparat“ (Alex. Ştefănescu). „După aproape zece ani de la exerciţiile de digitaţie literară din Conversând despre Ionescu, George Bălăiţă publică un extraordinar roman, substanţial, modern, ironic şi totodată plin de poezie, de un realism minuţios, abundent, întors însă în marea viziune fantastică (Lumea în două zile).“ (Nicolae Manolescu) „Sub zodia ironiei, fără accente prea violente, în spiritul acestei labile, fragile stări care necesită participarea cititorului, George Bălăiţă construieşte cu luciditate unul dintre romanele de rezistenţă ale acestui deceniu care, pentru literatura românească postbelică, este deceniul prozei de înaltă profesionalitate.“ (Dan Culcer) Revista Săptămâna face opinie separată. Într-un serial publicat în nr. 407-411 (septembrie-octombrie 1978), se consideră că Lumea în două zile este „o carte umflată de critica partizană, minoră, dar profund duşmănoasă sistemului, de-a dreptul nocivă pentru statul nostru socialist“.

Publică proze în Vatra, Convorbiri literare şi Ateneu. Textele „Despre dispariţie“ (Convorbiri literare, nr. 11, noiembrie) şi „Monolog“ (Convorbiri literare, nr. 12, decembrie) vor apărea ulterior în volumul Nopţile unui provincial (1983).

1976 Publică proze în Viaţa Românească şi Convorbiri literare. Textul „Mitologicale“ (Convorbiri literare, nr. 3, martie) va fi publicat ulterior în volumele Nopţile unui provincial (1983) şi Gulliver în Ţara Nimănui (1994). Tot în Convorbiri literare (nr. 9, septembrie) apare interviul acordat lui Constantin Coroiu „Consecvenţa personajului şi dinamismul realităţii“, care va fi inclus în volumele Dialoguri literare (vol. II, 1980) şi Romanul românesc în interviuri (vol. I, antologie de Aurel Sasu şi Mariana Vartic, 1985). La Editura Dacia apare volumul Citind sau trăind literatura, de Dan Culcer, care cuprinde şi o recenzie a romanului Lumea în două zile, apărută iniţial în revista Vatra (nr. 12, 20 decembrie).

1977 George Bălăiţă este ales în Consiliul Uniunii Scriitorilor, apoi în biroul de conducere al acestuia. La Editura Európa Könyvkiadó din Budapesta apare, în traducerea lui Kolozsvári Papp László, romanul Lumea în două zile (A világ két napban). Revistele Convorbiri literare (nr. 11, noiembrie) şi Luceafărul (nr. 46, 12 noiembrie) publică fragmente din romanul Ucenicul neascultător, în curs de apariţie. Spre sfârşitul anului apare romanul Ucenicul neascultător, la Editura Albatros. „Ucenicul neascultător este un roman scânteietor, de inteligentă ironie, de o uluitoare bogăţie de expresie, în care fantezia e infuzată de rol, de o rară vitalitate optimistă, cinstit şi exact în prezentarea oamenilor şi a faptelor lor. Un mare talent.“ (Paul Georgescu) „George Bălăiţă are neobişnuita însuşire de a da prozei sale, care are o structură geometrică şi rece, minuţios proiectată, în cele mai mărunte detalii, o înfăţişare luxuriantă, de junglă epică născută dintr-o imaginaţie dezlănţuită. Este o proză în care gustul pentru farsă şi intuiţia dramei coexistă, o proză în care gluma şi neliniştea, bufoneria şi gravitatea se întrepătrund.“ (Mircea Iorgulescu) „Gradul ridicat de profesionalitate a scrisului, calitatea în sine a textului literar, excelenta articulare a naraţiunii, concepută ca o frază extinsă, ca şi sunetul plin al frazei, al fiecărei propoziţii ca atare, aşezată de la început pe baze solide: proza lui G. Bălăiţă predispune la încredere. […] Insist, de aceea, asupra calităţilor profesionale – vocaţie de narator, de observator al naturii umane, de creator de personaje verosimile şi vii, de ironist, de poet, de admirabil stilist – ale cărţii (şi cărţilor) lui G. Bălăiţă.“ (Lucian Raicu)

Scrie „Cuvânt înainte“ la volumul Bacovia şi Bacăul, de Gheorghe Pătrar, şi o postfaţă la volumul de versuri Despre apusul soarelui, de Mihail Sabin.

La Editura Albatros apare a doua ediţie, revăzută şi adăugită a Dicţionarului de literatură română contemporană de Marian Popa, incluzând referinţe despre George Bălăiţă (p. 71).

Studii despre Lumea în două zile sunt cuprinse în volumele Romanul românesc şi problematica omului contemporan, de Anton Cosma, şi Proză şi reflexivitate, de Cornel Ungureanu.

1978 George Bălăiţă este distins cu Premiul Academiei R.S.R. pentru romanul Ucenicul neascultător. Un fragment din roman apare în Neue Literatur (nr. 8, august), în traducerea lui Thomas Kleininger. În ziarul România liberă (nr. 10432, 11 mai), Tia Şerbănescu publică o convorbire cu scriitorul George Bălăiţă despre viaţa personajului. Textul va apărea în cartea Romanul românesc în interviuri, vol. I, antologie de Aurel Sasu şi Mariana Vartic, 1985. George Macovescu, preşedintele în exerciţiu al Uniunii Scriitorilor, îi propune lui George Bălăiţă să vină la Bucureşti pentru a ocupa postul liber de secretar al Uniunii. Un text critic despre autor este inclus în volumul Scriitori români al lui Valentin Taşcu.

1979 Se stabileşte la Bucureşti, unde ocupă funcţia de secretar al Uniunii Scriitorilor. Voia de mult să plece din Bacău şi avea intenţia să se transfere la o revistă literară, ceea ce nu s-a mai întâmplat. Este ales membru supleant în C.C. al P.C.R., funcţie pentru care mai fuseseră propuşi de Uniunea Scriitorilor alţi doi scriitori: Constantin Chiriţă şi Ion Hobana. Scriitorul va povesti episodul într-un interviu acordat lui Ştefan Agopian şi publicat în 2002.

Un fragment din romanul Ucenicul neascultător (The disobedient apprentice), în traducerea lui Mihai Miroiu, apare în Romanian Review (nr. 2-3, februarie-martie). Revista Neue Literatur (nr. 12, decembrie; nr. 1, ianuarie 1980) publică fragmente din romanul Ucenicul neascultător (Der ungehorsame Lehring), în traducerea Ilsei Lauer, aflat în lucru la Editura Kriterion. În România liberă (nr. 10816-10819, 6-9 august) publică „Apa vie“ (I-II), comentariu la un eventual film despre Muzeul Satului. Versiunea în limba engleză, „Sequences from the village museum. The water of life“, va apărea în Holidays in Romania (nr. 98, februarie 1980).

Scrie o prefaţă la volumul Plus-minus o zi, de Bodor Adam, apărut la Kriterion.

Editura Academiei R.S.R. tipăreşte Istoria literaturii române, în care Marin Bucur semnează articolul dedicat lui George Bălăiţă (p. 292). La Editura Univers apare Dicţionarul de literatură română coordonat de Dimitrie Păcurariu, articolul referitor la George Bălăiţă aflându-se la pp. 50-51. Studii critice despre autor apar în volumele: Mioara Apolzan, Casa ficţiunii; Mircea Iorgulescu, Firescul ca excepţie (cronică a romanului Ucenicul neascultător, apărută iniţial în Convorbiri literare, nr. 3, martie 1978).

1980 Primeşte o bursă de studii de patru luni la Iowa University prin International Writing Program. „O dimineaţă banală în America“, proză inclusă în volumul Gulliver în Ţara Nimănui (1994), descrie această experienţă. Este numit director al prestigioasei Edituri Cartea Românească, după moartea neaşteptată a lui Marin Preda. Va ocupa acest post până în ziua de 21 decembrie 1989, când îşi prezintă demisia. Va socoti această perioadă o „aventură intelectuală“ şi „administrativă“. „Monotone, deşi pline de neprevăzut, aproape ca o călătorie în Matto Grosso, au fost nenumăratele contacte umane, sute de oameni, mii de întâlniri în mii de zile. S-ar putea spune, în vechiul regim toată lumea scria! […] Tot efortul meu la C.R. a fost, în împrejurări nefireşti, să păstrez pe cât cu putinţă firescul.“ (interviu de C. Stănescu realizat în 1993) În Tribuna (nr. 4, 24 ianuarie) apare un interviu cu George Bălăiţă realizat de Mihai Tatulici. Textul a apărut ulterior în Romanul românesc în interviuri, vol. I, antologie de Aurel Sasu şi Mariana Vartic, 1985. Cronici ale romanelor Lumea în două zile şi Ucenicul neascultător sunt incluse în volumele Ion Negoiţescu, Alte însemnări critice, şi Lucian Raicu, Printre contemporani, ambele apărute la Cartea Românească.

1981 Începe să publice în ziarul România liberă (începând cu nr. 11279, 2 februarie) tablete la rubrica „Timbru“, urmate de alte proze scurte. „Cele mai reuşite tablete au apărut în România liberă, săptămânal, în perioada 1981-1983, la rubrica «Timbru», colorând cu frumuseţea lor graţioasă, de fluture, pagina a doua a sobrului ziar condus de Octavian Paler. Publicate, alături de alte texte, în volumul Nopţile unui provincial (1983), şi-au redovedit valoarea, nepierzând nimic din prospeţime. Chiar şi indignarea se transformă până la urmă, la George Bălăiţă, într-un fel de încântare că totul este aşa cum este.“ (Alex. Ştefănescu)

La Editura Univers apare Istoria literaturii române de la început până azi. Compendiu, de Al. Piru. George Bălăiţă este prezentat la pp. 524-525.

Studii critice despre romanele Lumea în două zile şi Ucenicul neascultător sunt incluse în volumele: Ov.S. Crohmălniceanu, Pâinea noastră cea de toate zilele (textul despre Lumea în două zile a apărut iniţial în Luceafărul, nr. 28, 10 iulie 1976); Dan Culcer, Serii şi grupuri (studiu apărut iniţial în Vatra, nr. 7, 20 iulie 1978); Cornel Moraru, Semnele realului; Mircea Tomuş, Mişcarea literară.

1982 La Editura Kriterion apare romanul Ucenicul neascultător (Der ungehorsame Lehring), în traducerea germană a Ilsei Lauer.

Studii critice despre romanele Lumea în două zile şi Ucenicul neascultător sunt incluse în volumele: Petru Mihai Gorcea, Structură şi mit în proza contemporană; Cristian Livescu, Scene din viaţa imaginară (texte apărute în Ateneu, nr. 3, octombrie 1975, şi Steaua, nr. 7, iulie 1979); Cornel Regman, Noi explorări critice; Ion Simuţ, Diferenţa specifică; Alex. Ştefănescu, Între da şi nu.

În Cahiers roumains d’études littéraires (nr. 4, octombrie-decembrie), Ov.S. Crohmălniceanu publică studiul „George Bălăiţă et le fantastique quotidien“, care mai apăruse în revista Luceafărul (nr. 28, 10 iulie 1976), sub titlul „Joacă şi seriozitate“, şi în volumul Pâinea noastră cea de toate zilele (1981).

1983 La Editura Junimea din Iaşi apare volumul de proză Nopţile unui provincial. „Cartea lui George Bălăiţă Nopţile unui provincial are dispunerea foarte liberă a unui jurnal alcătuit din caiete felurite, cu varii însemnări, trimiteri şi referinţe, într-un sistem extrem de vast. [...] Carnetele şi Caietele, Jurnalele configurează la George Bălăiţă, în cele două cicluri, Rondul de noapte şi Timbru, un destin de scriitor în căutarea propriilor amintiri, lecturi şi semne ale unei biografii intelectuale. Toate sunt rezultatul stărilor de veghe, al nopţilor străjuite de tăcerea străzilor şi a caselor, de umbrele celor cunoscuţi cândva şi de depoziţia unor Cărţi, supremă aventură a unui scriitor precum George Bălăiţă.“ (Ion Vlad) „Povestindu-i pe alţii, Bălăiţă se povesteşte însă pe sine, şi în această confesiune – numai aparent involuntară – stă tot farmecul iniţiativei sale. Comentariile lui nu sunt numai exemple de lectură, ci şi de creaţie, ele sunt veritabile începuturi de structuri epice. Dar, trebuie adăugat, ironia autorului nu lipseşte nici aici. Ca şi în proze, el îşi etalează şi îşi ascunde în acelaşi timp procedeele.“ (Mircea Martin)

Revista Viaţa Românească (nr. 1-2) realizează o anchetă pe tema romanului românesc. Răspunsul lui George Bălăiţă va apărea ulterior în volumele Romanul românesc în interviuri (1985) şi Lumea în două zile (ediţia a II-a, 1985).

Studii critice despre romanele Lumea în două zile şi Ucenicul neascultător sunt incluse în volumele: Val Condurache, Fantezii critice; Nicolae Manolescu, Arca lui Noe. Eseu despre romanul românesc, vol. III (text publicat ulterior şi în ediţiile din 1991 şi 1998); Radu G. Ţeposu, Viaţa şi opiniile personajelor; Ion Vlad, Structura romanului.

1984 Editura Misla din Skopje publică romanul Lumea în două zile (Svetot vo dva dena), traducere în limba macedoneană de Dino Naun Dincev, cu o postfaţă de Dumitru M. Ion. În Flacăra (nr. 40, 5 octombrie) apare un interviu cu George Bălăiţă realizat de Tania Radu, care va fi inclus ulterior în volumele Lumea în două zile (ediţia a II-a, 1985) şi Câinele în lesă (2004).

Studii critice despre romanele Lumea în două zile şi Ucenicul neascultător sunt incluse în volumele: Valeriu Cristea, Modestie şi orgoliu (text apărut şi în Ateneu, nr. 2, februarie 1978); Norman Manea, Pe contur (apărut iniţial în Tribuna, nr. 43, 26 octombrie 1978); Marian Odangiu, Romanul politic; Lucian Raicu, Fragmente de timp; Eugen Simion, Scriitori români de azi, vol. 3 (text apărut în România literară, nr. 1, 5 ianuarie 1984, inclus în volumul Lumea în două zile, ediţia a II-a, 1985).

1985 Apare ediţia a II-a a romanului Lumea în două zile la Editura Eminescu, cu o postfaţă de Zoe Dumitrescu Buşulenga. Volumul mai cuprinde referinţe critice semnate de Lucian Raicu, N. Manolescu, M. Ungheanu, Ion Vlad, Val Condurache, Ov.S. Crohmălniceanu, Paul Georgescu, Cornel Ungureanu, Ileana Mălăncioiu, Valeriu Cristea, Eugen Simion, precum şi răspunsurile autorului la o anchetă a Vieţii Româneşti (1983) şi la două interviuri de N. Prelipceanu (1973, 1984). „Strunind ca un demiurg şi jucăuş, şi compasionat, oricum atotştiutor, timpul, spaţiul şi personagiile numeroase ale romanului şi unificându-le sub semnul unor mari mituri tradiţionale, pe care unele înşelătoare paradoxuri nu le pot ascunde, George Bălăiţă a dat prozei noastre de azi una dintre cele mai valoroase structuri epice moderne, învestită cu semnificaţii dintre cele mai adânci, deşi implicată în viaţa cea mai acut contemporană.“ (Zoe Dumitrescu Buşulenga) „Ca şi proza lui Mircea Eliade care proiectează spaţiul bucureştean la dimensiuni temporale mitice, LUMEA lui George Bălăiţă creează un CRONOTOPOS: orăşelul Albala (şi anexa sa Dealu-Ocna) în care trăieşte omul aparent fără calităţi, dar cu fatale intuiţii, Antipa. [...] Unul dintre prozatorii noştri cei mai sincroni cu romanul contemporan european, subliniind tradiţia descriptivă realistă în concretitudine epică, iar arhetipul povestirii în coerentă arborescenţă, proiectând fantasticul eresurilor folclorice în spaţiul miraculos al oraşului modern, George Bălăiţă are de pe acum zona sa referenţială de realitate şi teritoriul său inconfundabil de limbaj.“ (Aureliu Goci)

Un fragment din romanul Lumea în două zile, în traducerea Ioannei Deligiorgis, este inclus în antologia The International Writing Program and The University of Iowa.

Revista Libération publică răspunsul lui George Bălăiţă la întrebarea „Pourquoi ecrivez vous?“, alături de răspunsurile lui M. Cărtărescu, Tr. Coşovei, M. Dinescu, N. Breban, Şt.Aug. Doinaş, D.R. Popescu şi C. Ţoiu.

Studii critice despre romanele Lumea în două zile şi Ucenicul neascultător sunt incluse în volumele: Constantin Coroiu, Dialog în actualitate; Adrian Dinu Rachieru, Vocaţia sintezei; Cornel Ungureanu, Proza românească de azi.

1987 La ediţia a IV-a a Reuniunilor cultural-educative şi literar-artistice ale revistei Ateneu din Bacău, scriitorului George Bălăiţă i se decernează Premiul „George Bacovia“ pentru beletristică.

Studii critice despre romanele Lumea în două zile şi Ucenicul neascultător sunt incluse în volumele: Simion Bărbulescu, Profiluri literare contemporane; Valeriu Cristea, Fereastra criticului (studiu apărut iniţial în România literară, nr. 8, 23 februarie 1984); Ioan Holban, Profiluri epice contemporane; Ileana Mălăncioiu, Călătorie spre mine însămi (text apărut în Transilvania, nr. 6, iunie 1983, şi inclus în Lumea în două zile, 1993, 2003, 2004); Alex. Ştefănescu, Prim-plan.

1988-1989 În şedinţa din seara zilei de 21 decembrie 1989 a Consiliului Uniunii Scriitorilor, George Bălăiţă îşi dă demisia, deşi noul Consiliu ales, avându-l preşedinte pe Mircea Dinescu, îi cere să rămână la conducerea Editurii Cartea Românească. Scriitorul va comenta episodul în interviul acordat lui Ştefan Agopian (2002).

Studii critice despre romanele Lumea în două zile şi Ucenicul neascultător apar în volumele: Costin Tuchilă, Privirea şi cadrul (1988); Ov.S. Crohmălniceanu, Al doilea suflu (1989); Ion Pecie, Romancierul în faţa oglinzii (1989); Monica Spiridon, Melancolia descendenţei (1989).

1990 Scoate, sub egida Editurii Cartea Românească, revista literară Litere. Apar numai două numere. Revista European Bookseller Magazine (Marea Britanie), în numărul din aprilie, publică un interviu cu George Bălăiţă pe tema literaturii, a vieţii literare, a relaţiilor umane înainte şi după Revoluţia română din 1989. Revista Il Cavallo di Troia (Italia) publică şi comentează proza „Scribul“ („Lo scriba“). În limba română textul va apărea în revista ARC. Litere. Arte (nr. 1-2, 1993) şi în volumele Gulliver în Ţara Nimănui (1994) şi Câinele în lesă (2004).

Traduce împreună cu Janina Ianoşi romanul Cevengur de Andrej Platonoviţ Platonov, care apare la Cartea Românească.

1991-1992 Editează împreună cu B. Elvin revista ARC. Litere. Arte, magazin literar trimestrial cu un supliment, The Golden Bough (Creanga de aur), tipărit în mai multe limbi, sub egida Fundaţiei Culturale Române, avându-l ca director pe Augustin Buzura. Începând cu nr. 4/1992 al revistei, devine redactor-şef. Revista apare până în anul 1997, totalizând 24 de numere. Publică primele proze în revista ARC. Litere. Arte. Adevărul literar şi artistic (nr. 54, 17-23 februarie 1991) şi Adevărul (nr. 1023, 7-8 august 1993) publică interviuri cu George Bălăiţă realizate de Constantin Stănescu, care vor fi incluse în volumul acestuia Interviuri din tranziţie (Editura Fundaţiei Culturale Române, 1996) şi în Câinele în lesă (2004).

Studii critice despre romanele Lumea în două zile şi Ucenicul neascultător sunt incluse în volumele: Ion Vlad, Lectura prozei, 1991 (studiu apărut iniţial în Tribuna, nr. 15, 12 aprilie 1984); Corina Ciocârlie, Pragmatica personajului, 1992.

1993 Moare tatăl scriitorului, la Bacău.

La Editura Prietenii Cărţii apare ediţia a III-a a romanului Lumea în două zile. „Împreună cu alte câteva (puţine) romane, cum ar fi Galeria cu viţă sălbatică a lui Constantin Ţoiu, Lumea în două zile transcende neorealismul spre un realism magic. Deşi aluzii la teroarea regimului funcţionează subiacent, naraţiunea se desprinde de timpul istoric şi evadează într-un timp paralel, cu o savoare amintind de basm. Întâmplările sunt încărcate de un halou magic, au o strălucire interioară, care conferă scriiturii un suav aer feeric. [...] Lumea în două zile conferă în fapt expresie tensiunii subliminale acumulate în inconştientul colectiv românesc împotriva unui regim tot mai kafkian. Însă în loc să manifeste această revoltă prin aluzii esopice (şopârle), cum se întâmplă în romanele obsedantului deceniu, el o face la modul simbolic, prin analiza unor procese subliminale care transcend conjuncturalul spre general uman.“ (Corina Braga)

În acelaşi an, Editura Minerva scoate ediţia a IV-a a romanului Lumea în două zile, cu un tabel cronologic de C. Naum. „Ne aflăm în faţa unui joc infinit al reflectării şi al atribuirii de semnificaţii magico-simbolice prin actul de reflectare în conştiinţă a reflectării, jocul pe care se întemeiază ambiguitatea fantastică a lumii pe care o putem percepe. O veche obsesie (şi temă) romantică este la Bălăiţă, pentru prima dată în romanul realist românesc, transformată în arhetip modelator al unei naraţiuni ce nu poate fi încadrată în nici o tipologie literară.“ (Roxana Sorescu)

Scriitorul George Bălăiţă intră în Consiliul de redacţie al revistei Lettre Internationale.

1994 Apare volumul de proză Gulliver în Ţara Nimănui, la Editura Cartea Românească. „Gulliver în Ţara Nimănui, fără să modifice în vreun fel poziţionarea lui George Bălăiţă în ierarhia literară, facilitează în mod evident, ca orice carte de confesiuni eseistice, accesul la figura spirituală a scriitorului, furnizându-ne cheia sistemului de gândire şi legea de structurare a universului său artistic.“ (Răzvan Voncu) „George Bălăiţă scrie frumos despre orice. Textul său, hiperartisticizat, transmite emoţii elaborate, într-un stil căutat. Nu trebuie să se înţeleagă că autorul recurge la dizgraţioasele poetizări din care unii publicişti şi-au făcut un stil. Metoda sa de înfrumuseţare este mai ingenioasă şi mai perversă. Şi uneori atinge sublimul.“ (Alex. Ştefănescu) „Aproape toate textele publicate de George Bălăiţă în acest volum, ce reuneşte reportaje şi intervenţii publicistice din întreaga sa carieră publică, depăşesc interesul conjunctural şi dobândesc perenitatea pe care le-o acordă calităţile lor literare.“ (Roxana Sorescu) În Azi (nr. 556, 18 aprilie), Vasile Petre Fati realizează un interviu cu George Bălăiţă inclus ulterior în volumul Câinele în lesă (2004).

George Bălăiţă primeşte Premiul Asociaţiei Scriitorilor din Bucureşti.

1995-1996 Scrie o postfaţă pentru volumul Foamea de Knut Hamsun, apărut la Editura Univers. Editura Nova 2001 publică un Dicţionar antologic de literatură română, iar în volumul al doilea apar referinţe despre George Bălăiţă (pp. 58-62). Editura Fundaţiei Culturale Române publică Dicţionarul scriitorilor români. A-C, coordonare şi revizie ştiinţifică de Mircea Zaciu, Marian Papahagi şi Aurel Sasu. Articolul despre George Bălăiţă este semnat de Dan Culcer (pp. 224-227). Studii critice despre romanele Lumea în două zile şi Ucenicul neascultător sunt incluse în volumele Elenei Dan, Daimonion, şi Monicăi Lovinescu, Unde scurte (vol. 2).

Apare volumul Scurtă istorie a literaturii române. Iriana, semnat de Dumitru Micu, volumul al treilea conţinând referinţe despre George Bălăiţă (pp. 249-254).

1997 George Bălăiţă devine director al Societăţii de Gestiune Colectivă a Drepturilor de Autor – Copyro. Revista Rovnobežné zrkadlá (Oglinzi paralele), publicaţie a minorităţilor slovace din România, publică eseul „Iubeşte pe aproapele tău“, care apăruse în România literară (nr. 30, 25 iulie 1991) şi în volumul Gulliver în Ţara Nimănui (1994) şi fusese inclus ca prefaţă în antologia Scriitori israelieni de limbă română (Israeli writers of Romanian language, Hasefer, 1998, ediţie alcătuită de George Bălăiţă).

În primul număr al revistei The Golden Bough (Creanga de Aur) publică textele „Surf Riding“ şi „The crisis of the novel“ (fragment din Nopţile unui provincial).

1998 La Editura 100+1 Gramar apare ediţia a V-a a romanului Lumea în două zile, cu o prefaţă de Cornel Ungureanu, postfaţă de Dorin Ştefănescu şi un excurs biografic de C. Naum. „Mult mai transparent pare acum, la o nouă lectură, Lumea în două zile, romanul lui George Bălăiţă. Construcţia simetrică a naraţiunii era izbitoare de la bun început. Dar şi personajele, simbolurile, analogiile (toate de substrat livresc) se structurează tot bipolar, pe o axă convergentă, ţintind să dea, prin cumulări contrastive, o imagine completă a totalităţii existenţei umane. Acestei modalităţi vizionare de a gândi totalitatea prin contradicţii îi corespunde o manieră consubstanţială de regie a textului.“ (Cornel Moraru) „Lumea în două zile – considerat a fi cel mai joycean roman al nostru – este o scriere despre unitatea în diversitate a beneficului şi maleficului, a domesticului şi fantasticului, privite din perspectiva favorizantă unde forţele contrare stau aparent şi incert într-un temporar echilibru al existenţei. George Bălăiţă revalorifică un mit al Facerii în jurul misterioasei puteri maligne a Cuvântului scris şi vorbit, care poate sălăşlui acolo unde te aştepţi mai puţin şi, odată provocat, acţionează malefic.“ (Vasile Spiridon)

Alcătuieşte antologia de proză, teatru şi eseu Scriitori israelieni de limbă română (Israeli writers of Romanian language), care apare la Editura Hasefer.

Eugen Simion publică Scriitori români de azi, vol. IV, la Editura David/Litera. Lui George Bălăiţă îi sunt consacrate pp. 28-46.

Studii critice despre romanele lui George Bălăiţă sunt incluse în volumele: Corina Ciocârlie, Femei în faţa oglinzii; Gheorghe Glodeanu, Dimensiuni ale romanului contemporan; Anton Cosma, Romanul românesc contemporan, 1945-1985, vol. 2; Gheorghe Perian, Pagini de critică şi de istorie literară.

1999 Apare ediţia a II-a a volumului Întâmplări din Noaptea Soarelui de Lapte, la Editura Universal Dalsi. Revista Pola din Novisad publică în sârbo-croată nuvela „Nu departe de Bethleem“ („Nadomak Bitlejema“), care fusese publicată în limba română în revista ARC. Litere. Arte (nr. 2, 1992). Publică proze în Cotidianul (începând cu nr. 202, 30-31 ianuarie).

Un studiu critic despre George Bălăiţă apare în volumul lui Mircea Cărtărescu, Postmodernismul românesc.

Revista Familia îi dedică scriitorului grupajul intitulat „George Bălăiţă printre noi. Portret contemporan“ (pp. 43-91), cuprinzând texte de Eugen Uricaru, Cornel Moraru, Sergiu Adam, Marian Victor Buciu, George Bălăiţă, Ioan Groşan şi o bibliografie critică de Ion Simuţ.

2000 La 1 decembrie, scriitorului George Bălăiţă i se înmânează prin decret prezidenţial Ordinul Naţional Steaua României în grad de Cavaler de către preşedintele Emil Constantinescu.

Un studiu critic despre romanul Lumea în două zile este inclus în volumul Roxanei Sorescu, Lumea repovestită. Editura Albatros publică Dicţionarul esenţial al scriitorilor români, coordonat de Mircea Zaciu, Marian Papahagi şi Aurel Sasu. Articolul despre George Bălăiţă este semnat de Dan Culcer (pp. 70-72).

2001 Apar volumele: Nicolae Manolescu, Literatura română postbelică. Lista lui Manolescu, vol. 2 (capitolul despre George Bălăiţă se află la pp. 209-216); Marian Popa, Istoria literaturii române de azi pe mâine, vol. 2 (referinţele despre George Bălăiţă se află la pp. 760-766).

Studii critice despre romanele Lumea în două zile şi Ucenicul neascultător sunt incluse în volumele: Nicolae Bârna, Comentarii critice; Mircea Dinutz, Popasuri critice; Răzvan Voncu, Secvenţe literare contemporane, vol. 1.

2002 Scriitorul George Bălăiţă primeşte Premiul Omnia al Fundaţiei „G. Călinescu“ din Oneşti. La 30 octombrie 2002 i se conferă titlul de Cetăţean de Onoare al oraşului Bacău.

Publică proze în Ziua literară (începând cu nr. 8, 1-7 iulie). Aceeaşi revistă (nr. 1, mai; nr. 3-4, mai-iunie) publică o serie de interviuri cu George Bălăiţă realizate de Ştefan Agopian. Fragmente din acestea vor apărea în revista 22 (nr. 31, 30 iulie – 5 august) şi vor fi incluse ulterior în volumul Câinele în lesă (2004).

În Dicţionar de personaje literare din proza şi dramaturgia românească, ediţia a IV-a, vol. 2, coordonator Florin Şindrilaru, apărut la Editura Paralela 45, Nicolae Oprea semnează articolul despre George Bălăiţă (pp. 243-245). La Editura Pegasus Press apare Who’s who în România, referirile la George Bălăiţă fiind la p. 47.

2003 Apare ediţia a VI-a a romanului Lumea în două zile la Editura Cartea Românească, cu o prefaţă de Eugen Negrici şi o postfaţă de Ileana Mălăncioiu.

Apare un studiu critic despre romanele lui George Bălăiţă în volumul lui Eugen Negrici, Literatura română sub comunism. Proza. La Editura Enciclopedică apare volumul colectiv Bibliografia esenţială a literaturii române. Scriitori, reviste, concepte, articolul despre George Bălăiţă fiind semnat de Raluca Dună (p. 52).

2004 La Editura Polirom apare ediţia a VII-a a romanului Lumea în două zile.

„Aproape trei decenii despart prima ediţie a romanului Lumea în două zile de cea prezentă, a şaptea. Treizeci de ani alocaţi în părţi egale celor două epoci pe care cartea le-a traversat, cu un succes deloc periclitat sau diminuat, cu acea măreţie liniştită a operelor cu majusculă. […] Lumea în două zile oferă un regal, un triumf al imaginaţiei ficţionale ce nu ascultă decât de propriile constrângeri artistice.“ (Daniel Cristea-Enache) „George Bălăiţă face parte din familia prozatorilor care preferă ordinii superficiale a lumii un act pur «terorist», de dezmembrare, o acţiune ce aruncă în aer absolut tot sistemul în care ne angrenăm automat dintr-o pornire de autoconservare. S-a vorbit mult despre simetria pe care este lipită carnaţia romanului Lumea în două zile, despre umorul, ironia – în principal gogoliană – a acestei proze, dar mult prea puţin despre gestul destabilizator simbolizat de această proză. […] Cartea lui George Bălăiţă este, cred eu, unul dintre vârfurile modernismului umanist autohton, carte ce a provocat această aversiune faţă de curentul propriu-zis.“ (Bogdan Alexandru Stănescu)

La Editura 100+1 Gramar apare ediţia a III-a a volumului Întâmplări din Noaptea Soarelui de Lapte. „La George Bălăiţă, stilul face povestea. Care, înainte de-a fi poveste, e proză, scrisă cu toate tertipurile de azi. […] Aşa că nici prin cap nu-mi trece să le contest Întâmplărilor din Noaptea Soarelui de Lapte statutul de roman. Un roman care ştie bine ce e aceea o poveste, ia distanţă, glumeşte, dar alunecă, de parcă aşa ar fi normal, în dulcile capcane colorate ale miraculosului imediat.“ (Simona Vasilache)

La Editura Viitorul Românesc apare volumul Câinele în lesă. Opt interviuri şi un appendix. „Altă chestiune preocupantă: situaţia reală a literaturii române postbelice, pusă în relaţie cu aceea a altor literaturi din Est, expuse unor constrângeri ideologice de aceeaşi factură, dar, la noi, crede Bălăiţă, parcă şi mai dure. […] Aşa stau lucrurile, voi spune la rândul meu, adăugând că, dacă este să ilustrăm teza de mai sus cu titluri de romane româneşti «remarcabile», rezistente în timp, Lumea în două zile este printre primele care ne-ar veni sub condei. Această singură carte să fi produs epoca literară postbelică, şi tot ar fi fost de-ajuns pentru a respinge teza «Siberiei spiritului».“ (Gabriel Dimisianu) „În filele de publicistică, actualitatea, panoramată atent, trece prin filtre succesive, până când autorul îi poate cristaliza elementul de generalitate. Marele spectacol postrevoluţionar, înghesuiala de pe drumul Damascului, demagogia otrăvită a «profesorilor de ură» sunt privite fără emotivitatea neofitului. Moralist veritabil, scriitorul este un observator stăruitor al naturii umane, interesându-se cu seriozitate de orice defect de fabricaţie, rătăcire sau eroare de judecată.“ (Daniel Cristea-Enache)

Revista República de las Letras (Madrid) publică nuvela „No lejos de Belén“ („Nu departe de Bethleem“).

La Univers Enciclopedic apare, sub egida Academiei Române, Dicţionarul general al literaturii române, vol. 1, A-B, coordonat de Eugen Simion. Articolul despre George Bălăiţă este semnat de Alexandra Ciocârlie (pp. 426-429).

La Editura Universitas XXI din Iaşi apare dicţionarul lui Eugen Budău Bacăul literar, cu un articol despre George Bălăiţă (pp. 449-454).

2005 Primeşte Premiul Omnia al Asociaţiei Scriitorilor din Bucureşti. În cadrul Zilelor Culturii Călinesciene (Oneşti), i se acordă Marele Premiu „G. Călinescu“. Este ales în Comitetul Director al Uniunii Scriitorilor.

Începe să publice o serie de texte în Ziarul Financiar (31.05.2005-12.12.2007). Apare Istoria literaturii române contemporane 1941-2001 de Alex. Ştefănescu. Lui George Bălăiţă îi sunt consacrate pp. 593-602.

2006-2007 Publică primele texte în revista Vitraliu (Bacău).

Direcţia Judeţeană pentru Cultură Bacău editează volumul semnat de Marilena Donea George Bălăiţă: biobibliografie (Corgal Press, 268 p.).

2008 Joi, 5 iunie, în cadrul Salonului de Carte „Bookfest“, lui George Bălăiţă i se decernează Premiul Naţional pentru Literatură al Uniunii Scriitorilor pe anul 2007 pentru întreaga operă literară.

La Editura Paralela 45 apare monumentalul volum semnat de Nicolae Manolescu Istoria critică a literaturii române. Cinci secole de literatură. Lui George Bălăiţă îi sunt consacrate pp. 1149-1154.

2009 La Editura Polirom, în colecţia „Opere“, apare ediţia a VIII-a a romanului Lumea în două zile.

Marilena Donea

Până unde poate glumi literatura

Prozator de referinţă, însă prezenţă editorială inedită extrem de discretă şi rară, deşi, paradoxal, scrierile lui sunt frecvent reeditate, romanul Lumea în două zile înregistrând recordul de şapte ediţii, George Bălăiţă este unul dintre cei mai zgârciţi scriitori când e vorba să-şi înfăţişeze cititorilor textele. Nu a publicat probabil nici măcar a zecea parte din ce a scris. Unii tipăresc mai mult decât scriu, dar Bălăiţă, deşi scrie întruna, publică foarte puţin. Este omul arcimboldian, dacă vă amintiţi portretul acela alcătuit cu totul şi cu totul din cărţi, dar arcimboldian nu fiindcă ar fi omul livresc prin excelenţă, că ar fi fiind compus, articulat din cărţi, ci din pricină că textul e însăşi fibra sa. Rareori un scriitor să fie atât de încrustat în substanţa scrisului, rareori o plăsmuire atât de osmotică a omului-scrib. Unul şi acelaşi text de la o celulă la alta, încleştare între viaţă şi cuvânt. Deşi publică puţin, George Bălăiţă nu este un scriitor de duminică şi, cum reiese din paginile confesive, scrie zilnic! În pofida mirajului unei anume ritmicităţi pe tărâm editorial, literatura lui se va înveli întotdeauna în neguri de enigmă.

Enigmă chiar şi pentru sine. Autorul nu ştie nici el ce se va întruchipa, la un moment dat, în pagină de carte, nici cărei pagini îi va veni rândul conform unor legi abstruse. A scris mai mult decât orice grafoman din lumea asta, din care însă ne-a arătat foarte puţin. Este cel mai parcimonios fals grafoman de pe planetă fiindcă, nu-i aşa, „plăcerea scrisului este un viciu zeiesc şi nu ar trebui împărţită cu nimeni“. Chiar aşa, „iubite cetitoriu, de ce nu ţi-ai scrie oare singur cărţile care îţi plac?“. Despre „preparaţiile răbdătoare“ şi „clarificările“ nesfârşite ce stârnesc în public o „curiozitate sporită firesc“ ne vorbeşte Mircea Iorgulescu în cronica la romanul-promisiune Ucenicul neascultător, promisiune fiindcă autorul ne-a avertizat că acesta nu este decât parte dintr-un întreg deja scris, dar neasamblat, un întreg proteic, nestatornic, germinativ. Şi are dreptate criticul, într-atât încât de fapt tocmai „preparaţiile răbdătoare“, „clarificările“ sunt principala acţiune auctorială, petrecându-se ele în chiar plasma fertilă a creaţiei. Scribul ne arată puţin din însemnările sale, fiind prea preocupat să scrie lumea, iar lumea se roteşte continuu.

Opera lui George Bălăiţă nu poate fi judecată exclusiv după cât s-a publicat, ci doar după întregul său scris, cel văzut, dar mai cu seamă cel nevăzut, acela căruia are superstiţia de a-i menţine freamătul şi respiraţia bine zăvorâte în increat. S-a vorbit mult despre tehnicile, nenumăratele tehnici puse la bătaie în alcătuirea acestei proze. Dar nimeni nu a observat că toate nu sunt decât consecinţa somatică a unei îndelungi, a acelei îndelungi deliberări, făcută din preparaţii şi clarificări, nicidecum un scop în sine. Partea ascunsă, nevăzută îşi caută singură tiparele, iar autorul nu face decât să aştepte cu răbdare asiatică ivirea, întruparea acestora. O gestaţie şi o facere continue. De aceea ce se vede la lumină din proza lui George Bălăiţă e doar o mică parte, un mic fragment al lumii care se scrie întruna.

Volumele II şi III, din seria de Opere editate de Polirom, ce vin în succesiunea, dar nu şi în consecuţia celei de-a şaptea reeditări a romanului Lumea în două zile, sunt, poate, primele care trebuie citite de cineva care vrea să se iniţieze în proza sa. Începând, fireşte, cu volumul III, acela de – să-i spunem – falsă publicistică, fiindcă până la urmă tot proză este. Din acest punct de vedere, autorul Lumii în două zile este părintele uneia şi aceleiaşi cărţi. O carte caleidoscopică, mare cât Egipetul, nesăvârşită vreodată. Construcţiile romaneşti, deşi sau tocmai pentru că ajung mari edificii prin acumulări minuscule, sunt doar parte a acestui continuum. În ceea ce dezvăluie cele două volume (volumul II – Marocco I prin proză, cel de-al treilea – Marocco II prin pseudopublicistică) stă poate secretul profilului genetic al întregului.

De fapt George Bălăiţă are vocaţia şi motivaţia unui miniaturist, iar asta se vede cel mai bine în scrisul său fragmentar. Fiece secvenţă îşi conţine, cu saturaţie totală, ADN-ul tutelar sau, cum spune autorul însuşi, „o parte în care întregul se simte fără îndoială, dar numai ca o iradiaţie, ca o ameninţare“. El este însă un miniaturist ce visează şi năzuieşte să fie autor de fresce monumentale – romanele. Dar romanul este conţinut iconic, simbolic, homeopatic până şi în cea mai friabilă particulă, până şi în cea mai evanescentă. Povestea adastă acolo de la bun început, cum un întreg peisaj într-o picătură de apă, în aspectul ei genuin, precum şi în nesfârşitele sale configurări sau transfigurări. E ceva din pictura mănăstirească. Un noian de noime, pulberi de culoare, în găvanele unui cod sever de prescripţie sacră. Iar noimele sunt nesfârşite, precum proiectul divin. A se vorbi de stil sau tehnici în acest conglomerat de determinări este prea puţin şi, poate, vulgar. Pentru că se consideră şi chiar este un martor, un scrib, prozatorul nu se poate desprinde din concrescenţa divinatorie în care a fost plăsmuit. El mărturiseşte tot aşa firesc cum vinul este metonimia sângelui christic. Dar lumea pe care o zugrăveşte scribul nu este doar opera dusă la bun sfârşit în şapte zile. La originile ei s-a opintit şi Nefârtatul. Lumea lui George Bălăiţă este atotcuprinzătoare, de aceea una deopotrivă paradisiacă şi drăcească. Scribul, martorul, miniaturistul esenţialist aspiră să o cuprindă caleidoscopic încă de la temeliile ei şi în expansiunea ei rotată.

Scriind ca să cuprindă totul, tot ce scrie, atât grafomania domestică, păzită aprig, cât şi infernalia editorială sunt de fapt un continuu antrenament, o neobosită gimnastică de întreţinere în vederea Prozei cu majusculă. Este de fapt disciplina obişnuită şi necesară a scriitorului profesionist, a celui posedat de chemarea sa, a scribului desemnat să refacă prin cuvânt lumea. Bulimia acumulării şi cuprinderii aduce cu sine o inevitabilă şi suavă ambiguitate. Ea nu este căutată, ci e consecinţa forţei de presiune a unei realităţi care, privită prin lentilă, se înfăţişează în aspectele ei subtextuale, ectoplasmatice. Cu cât pătrundem mai adânc în materie, cu atât aceasta îşi abandonează rigoarea desenului. De aceea şi lectura trebuie să fie una deschisă, nepremeditată sau îngheţată în propriile aşteptări. Neaşteptarea pare a fi cea mai prevenitoare conduită a lecturii.

Exegeza, nu de puţine ori, a încercat conjuncturalizarea prozei sale, de la Monica Lovinescu la Alex. Ştefănescu sau Eugen Negrici. Conjucturalitatea brută lipseşte, cu excepţia poate a unor proze scurte din volumul de debut, identificate ca atare, cu prea mare exigenţă, de însuşi autorul lor, ele fiind până la urmă tot exerciţii de antrenament, forţând şi ele, chiar dacă mai prudent, limitele pentru a testa cât de departe se poate ajunge cu literatura. Scrisul său se sustrage oricărei conjuncturi tocmai prin anduranţa la context. Sigur că lectura neîngrădită e liberă să se folosească de orice cheie, inclusiv de cea politică. Doar că în cazul prozei lui George Bălăiţă e nevoie de cheie universală. Poate de aceea este unul din cei mai traductibili scriitori români şi poate fi citit în orice cultură de pe glob.

Marocco I este titlul celui de-al doilea volum de Opere, care este alcătuit în bună parte dintr-o selecţie din volumele de proză scurtă Călătoria (debut, 1964) şi Conversând despre Ionescu (1966), scrieri de tinereţe, reunite şi prezentate în ordine aleatorie, în răspăr cu cronologia şi provenienţa lor (bunăoară bucata Conversând despre Ionescu, scriere experimentală prin excelenţă, este aşezată înaintea „tradiţionalistei“ Păuna, iar Scufiţa Roşie provine dintr-un volum mai recent). Lor li se adaugă feeria Întâmplări din noaptea soarelui de lapte (1967). Pentru cine nu ştie, marocco este un joc asiatic cu beţe subţiri. Îţi trebuie ceva îndemânare ca să le extragi din grămadă, fir cu fir, fără să le clinteşti pe toate celelalte. S-a remarcat, în nenumărate rânduri, spiritul ludic al prozatorului. De altfel este unul asumat, dacă ne gândim la titluri de rubrici în periodice precum Domino. Dar nu atât partea de joc trebuie avută în vedere în ce-l priveşte pe prozatorul nostru, cât ideea de hazard. Jocul la George Bălăiţă, chiar dacă ingenuu, nu este joacă, este până la urmă unul serios, menit să tatoneze limitele până la care gluma se poate împinge (ca în prea cunoscutul adagiu din Lumea în două zile) sau, cu cuvintele lui Ov.S. Crohmălniceanu, „să te joci, dar cu marea, candida şi pasionata seriozitate a copilului“. Jocul este unitatea cu care se poate măsura hazardul. La limita hazardului se află şi selecţia făcută în vederea acestui grupaj, un test de rezistenţă, până la urmă. Aşezându-le grămadă, smulgând apoi din trecutele proze fir cu fir, alegând piese din toate etapele de creaţie, renunţând la altele ce ar fi făcut, şi ele, faţă cu brio presupusei uzuri temporale, autorul câştigă pariul cu gravitaţia. Toate, dar absolut toate, de la cele pe teme „ţărăneşti“, tradiţionale până la cele mai experimentaliste bucăţi, îşi păstrează intactă adresabilitatea.

La debut, prozele scurte au fost rânduite, degrabă şi cu mare largheţe, de critica mult prea reticentă, în siajul unui Sorin Titel, Nicolae Velea, dar şi Fănuş Neagu sau Vasile Rebreanu, au fost asociate cu proza lui Marin Preda sau a lui D.R. Popescu. Întâmpinarea părea predispusă mai degrabă să descopere filiaţiile şi înrudirile decât diferenţa specifică, arătându-se inaptă să înregistreze sunetul original, inconfundabil al noii voci. Tematica volumului Călătoria, în bună parte de extracţie tradiţionalistă, ţărănească, este cea care a generat asocierile cele mai la îndemână, pe când mişcările mai excentrice, în loc să fie descifrate, erau afiliate comod unei mărci prozastice deja omologate. Aşa se face că din articolele de întâmpinare aflăm mai curând à la manière de cine scrie noul prozator decât despre cum scrie cu adevărat. Bunăoară, una din cele mai extinse bucăţi, nuvela intitulată la debut Întoarcerea eroului cunoscut, redenumită, auster acum, Excelsior, anunţă cât se poate de impetuos pe autorul Lumii în două zile. Provincia, locul unde aparent nu se întâmplă nimic, decât poate atrocităţi colosale în cadre miniaturale, ţinutul livresc al provinciei inventate al cărei unic şi suveran locuitor este autorul însuşi, îşi desena deja hotarele. Asimilată îndeobşte unui regim realist, cu irizări psihanalitice, povestea întoarcerii din război în târgul natal a tânărului terorizat de propria frică şi de timiditatea hrănită parşiv de o soră vulnerată şi răzbunătoare încorporează deja o viziune de o acuitate atât de dureroasă, o scrutare atât de crunt apropiată şi lentă, încât realia este pulverizată în schije nenumărate de nelinişti şi fulguraţii anapoda, satanic nătângi. Lumea este aceeaşi, de o banalitate solidă, domestică, dar infernaliile, iraţiunile, indicibilele smintiri stau să irumpă la fiecare crăpătură a ei, făcând-o să pârâie din toate încheieturile. De la Excelsior încolo, lumea lui Bălăiţă este alta. Marcel Descu, un tânăr complexat de sora sa adoptivă, un papă-lapte, pe front, printr-o răsucire a hazardului, la sugestia unui superior, îşi schimbă numele în mai bărbătescul Walter şi insistă ca de aici încolo familia să i se adreseze astfel. Fractura grobiană, metanoia, se instalează uimit în iluzoria liniaritate a nuvelei, iar fratele mai mic al lui Antipa, fiara, s-a şi născut deja. Este un Apostol Bologa pe dos. Antieroul, omul fără însuşiri, contaminat demonic. El începe dintr-odată să acţioneze conform unor legi dincolo de înţelegere, iraţionale.

Nici în privinţa schiţei făţiş programatice Conversând despre Ionescu exegeza nu a reacţionat prea adecvat. S-au remarcat disponibilitatea tânărului prozator pentru explorarea unor tehnici noi apoi, vag, ce-i drept, caragialismul conversaţiei de crâşmă; ionescianismul abia de a fost sugerat. Aşezarea sub un asemenea înalt patronaj nu era însă decorativă şi nu semnifica doar convocarea unor modele în calitate de agenţi de raportare. Nu simpla pastişă, oricât de măiastră ar fi fost, reprezenta miza exploratorie. Cerberii celor două modalităţi ale absurdului nu erau decât parteneri psihopompi ocazionali, paznici sezonieri la fanta care se lărgea tot mai vizibil şi mai de neoprit către orizonturile obscure ale universului ficţional. Infernalia îşi făcea deja o tot mai irepresibilă developare a unei realităţi imperative. Tăcerile cruciale sunt invadate de zgomot. În bună tradiţie manieristă, limbajul dodecafonic, gesticulaţia dezarticulată, comportismul hiperrealist, un livresc şovăitor şi difuz dau năvală şi răscolesc conturul contiguu şi graţios al desenului după natură, până mai adineauri paşnic. Dicţia narativă optează pentru o expresie tot mai eliptică, tot mai astmatică, accentul aşternându-se tot mai mulat pe dizarmonia lumii. Când, în micul restaurant din pasaj, oglinzile „infidele“ de pe jumătatea de sus a peretelui, „neprimind cum trebuia lumina, schimbau înfăţişarea lucrurilor“, obiectele „căpătau orice formă ar fi vrut ochiul, iar peretele din fund apărea oblic, văzut ca printr-un geam pe care curge continuu un şuvoi de apă“, lumea pe dos devine existenţă concretă. Specularitatea bulversează priorităţile naturale, omul devine caricatura obiectelor atotputernice: „în timp ce mergea cum se merge, oglinda îşi bătea joc de el“; „Uitându-se în oglindă, începu să râdă: de acolo îl privea un fel de animal roşcat, gras, necunoscut“; „Clătina capul, închidea ochii, scotea limba. Ameninţă cu un deget oglinda, degetul creştea şi descreştea, ceea ce îl făcu să se înece de râs“. E râsul acela ce va cutreiera şi va cutremura toate cotloanele prozei lui Bălăiţă, nici răutăcios, nici vesel, râsul destabilizator ce va testa, cu funestă şi obstinată premoniţie, limita „până unde se poate glumi“. Apare şi limita, în persoana personajului absent, ridicolul, aparent dementul, pentru ordinea firească a lumii, Ionescu. Acela, dactilograf model, scrib inimos, în timp ce i se dictează o adresă de expediţie, „începe să bată unele sub altele nume de oameni“, „pune indigo şi bate iarăşi nume. Oameni“. „Tot timpul l-au ţinut la birou şi bătea la maşină morţii. Cică avea ceva la rinichi. Avea pe dracu’! Şmecher...“ E deja aici, în latenţă, întreaga mitologie a atrocităţii faptului divers mărunt născut din ridicol, din glumă, ce îşi va disemina sporii în toată proza ce va să vină.

În cele mai „cuminţi“ schiţe lucrurile nu se arată mai simple. Din acest punct de vedere, deosebit de inspirat s-a dovedit a fi autorul incluzând în volum prozele „ţărăneşti“. Ele sunt superbe şi diafane exerciţii de digitaţie, în chipul în care, la Picasso, academismul incipient a reprezentat o etapă obligatorie, logică, până să se ajungă la deconstructivismul şi colajul de citate de mai târziu. Virtuozitatea se învaţă de la linia cea mai simplă şi mai fină, ca abia apoi, trecut prin botezul reprezentării după natură, să parvii la tuşa răspicată şi dicţia superioară a maestrului. De altfel, tehnic vorbind, academismul, în multe privinţe, presupune un grad de dificultate sporit. Este inutil să precizăm că prozele ţărăneşti nu se înscriu pe magistrala Rebreanu-Preda decât în măsura în care se şi abat de la ea. Aparent sunt scene şi tablouri rurale realiste, de la portretele de grup (personajul colectiv fiind cu nimic inferior celui din Răscoala) la gravurile în peniţă ageră, dispuse să sechestreze cele mai indistincte mişcări psihologice sau sufleteşti. Marea şi substanţiala deosebire pentru care George Bălăiţă nu are a suferi de anxietatea descendenţei este că experienţa sa rurală, deşi esenţială, este una accidentală, el fiind în realitate un târgoveţ get-beget. Această particularitate dă măsura capacităţii sale de voinţă, iar nu de reprezentare; revelă forţa sa de invenţie, de fabulaţie, de creaţie. Exerciţiile în registrul ruralităţii ne apar, prin această prismă, ca nişte probe autoimpuse de virtuozitate. Nu ştiu dacă există în literatura română autor neţăran care să reuşească atât de bine o astfel de reconstrucţie fără să fie mimetic; nu autenticist, ci precis autentic. Recitite astăzi, Păuna, Un om şi lucrurile sale, Urâtu’ degajă, peste aspectul arhaic, ferecat în argint, al ceremonialului povestirii, un parfum reavăn. Şi asta pentru că se adresează direct fiinţei, iar nu imanenţei specifice, indiferent cât de pitoresc colorată ar fi ea. O proză retro de cea mai rafinată speţă.

Nu lipsesc transparente grafii, vaporoase reprezentări despre ceea ce este funciarmente nereprezentabil: intervalul. Hiatusul, măsurabil doar în fire de mătase, dintre o stare crucială a sufletului şi alta. Fragilă precum praful colorat de pe aripa de fluture, scrierea reuşeşte să încleşteze în literă inefabilul, indicibilul: linia tremurată care desparte, fisurează lucrurile. Sunt momente anonime şi totodată catastrofale, când obişnuitul se transformă în alt obişnuit, unul înfrânt. Când trece dragostea, neaşteptat, abrupt: „Se uită la femeia care stătea lângă bărbatul ei şi se petrecu un lucru ciudat, pe care oamenii nu-l văzură, nu-l ştiură, de neînţeles, se întâmpla numai cu el; altădată, când o privea, i se muiau picioarele, se pierdea, obrajii îi ardeau, dar era bine, o joacă ce le plăcea şi lui, şi femeii. Iar ei o făceau de multe ori: se priveau. Şi acum nimic din toate acestea... Ştiu flăcăul că, dacă vrea, se poate duce, o poate lua de lângă bărbatul ei fără şovăială, fără să se topească nimic înăuntrul lui. (...) Continua să privească femeia, şi ea văzu. Aproape o cuprinse spaima...“ (Păuna). Când mor caii simplu, sub ochi îngroziţi de copil: „Animalele se duceau la fund cu încetul, se tânguiau, iar unuia i-a plutit multă vreme capul deasupra noroiului şi răguşise ca un om“ (Un om şi lucrurile sale). Când nespusul doare, când dragostea se înfiripă şi vrei, când nu se întâmplă nimic şi asta doare – sunt tot atâtea ipostaze ale poeticii cezurii.

O scriere greu calificabilă îşi face loc în acelaşi volum. Un basm serios, aşezat în capătul advers al peterpanismului. „Carte pentru copii scrisă de un matur“, cum e înscrisă printr-o tautologie neglijentă, în Istoria... lui Marian Popa. De fapt e un basm pentru oameni mari scris de un copil. În aceeaşi măsură poate fi un basm scris de un copil pentru sine. Esenţial e că autorul este copilul şi povestea denotă, oricum, felul cum un copil şi-ar scrie singur basmul dorit şi izbăvitor. Lucrul e evident, devine bătător la ochi că autorul, naratorul şi personajul central abandonează aproape orice protocol narativ şi nu mai fac nici un efort de diferenţiere. Sunt şi se arată a fi una mai peste tot. Este poate cea mai autoconsolantă, confortabilă şi tămăduitoare scriere a prozatorului din întreaga carieră. În ciuda tuturor primejdiilor specifice basmelor, teritoriul decupat în cadru feeric e cel mai securizat perimetru din întreaga proză a lui George Bălăiţă. Noaptea soarelui de lapte este cercul magic pe care acesta îl trasează pentru a nu se lăsa atins nici de cenuşiul domestic, nici de întunecimea demonică. Este lupta lui cu frica de întuneric, cu frica de viaţă. O frică de om mare expiată prin copilul din sine. Şi, cum maturul nu poate purcede totuşi cu naivitate pe o cale deja populată, în mod firesc maeştrii mai mult sau mai puţin declaraţi sunt în principal Antoine de Saint-Exupéry, Lewis Carroll, Andersen, Creangă, dar şi Georges Simenon sau Melville.

Micul Cantemir (Micul Prinţ) păşeşte în vis, unde întâlneşte toate personajele capabile să-i dea un răspuns la întrebările vitale, să-i desluşească tâlcul marilor adevăruri ascunse în micile sentinţe şi clişee (pilde, ghicitori). Deşi subtitlul ne avertizează că avem de-a face cu „un roman al cuvintelor“, aventura onirică a formării nu se petrece doar întru înţelesuri şi noime. Câte întâlniri cu jumătate om – jumătate farmacist, cireşul, Frica-de-întuneric, Umbra, Nu-vreau-să-fiu-pisat, Sticla cu lapte, Graba-strică-treaba etc., tot atâtea trepte de iniţiere. Dacă pe întreg parcursul poveştii întâmplările sunt până la urmă blânde cu micul Cantemir, sfârşitul lasă totuşi să se întrezărească zorii nu tocmai lăptoşi, nu chiar trandafirii ai lumii ce se deschide pentru el. Puiul de vulpe va deveni cu timpul „blândul fecior al vulpii“ şi „va deschide cu laba lui domesticită coteţul găinilor şi va mânca pe loc cinci moţate şi două porumbace. Şi va lua cu el trei raţe leşeşti şi le va duce în pădurea mare, la fraţii săi, cei care de mult îl aşteptau pe el, din iarnă, la vremea când mama vulpe îi hrănea pe toţi cu laptele ei“. Dar e cumva în ordinea lucrurilor, iar curgerea biblică a celor ce vor urma nu conţine nimic malefic. Cruzimea, dacă există, este una aureolată domestic. Tristeţe însă este: în singurul moment când naratorul-autor se distanţează de personaj, parcă dezamăgit, parcă înfrânt: „Mai pe toamnă eram în pădure la Şoimana, umblam după cai verzi pe pereţi, cu puşca încărcată, foloseam cartuşe ultimul răcnet, un brevet româno-american, în loc elice...“. Întâlnindu-l pe Cantemir, cel ce, pe malul mării d’antan, în tabără la Năvodari, vorbise, la Călcâiul Aişei, unde vin delfinii, cu Sirena cea Mică, îl iscodeşte acum pe copil: „– Cantemir, l-am întrebat, cum a fost cu Sirena cea Mică şi restul? – Ce sirenă? N-aud nici o sirenă. – Păi, povestea cu delfinii... – A, da! Sigur, în seara aia ne-au dat la cină clătite cu dulceaţă de vişine, n-am mâncat niciodată ceva mai bun, spuse micul Cantemir“. Din clipa uitării Cantemir a început să îmbătrânească. Adică să moară.

*

Al treilea volum de Opere, Marocco II, ce cuprinde publicistica şi interviurile, augmentate la zi, gândit iniţial ca făcând corp comun cu Marocco I, e oglinda în care se răsfrâng toate celelalte cărţi. De aceea, spuneam, cu el trebuie începută imersiunea în lumea-amfibie a lui George Bălăiţă. Ca şi restul scrierilor, acesta reprezintă doar o mică parte din întregul agonisit prin acea pornire de nereprimat: „să notez bezmetic totul“. Bezmetic, dar nu la întâmplare, fiindcă această constelaţie de scrieri publicistice şi interviuri acordate de-a lungul timpului se aşază pe acelaşi desen cu restul operei, după regulile aceloraşi indici de coagulare. Deşi pe cele mai inteligibile, fiind în relaţie mai directă cu referinţa, am greşi dacă le-am considera piese de atelier, la un grad zero al literarităţii. Din contră, ele dau seamă chiar de articulaţia delicată, subsuoara fragedă a conştiinţei de unde faptul brut, dar şi mitologia livrescă sau personală îşi pâlpâie zborul, pentru că doar acolo îşi pot avea sălaşul. „Căile firescului, pe care, de când mă ştiu, le caut, mi se par deseori mai întortocheate decât cele iraţionale. Absurdul e proteic, mai ispititor decât normalul. Dar există un no man’s land între aceste ţări misterioase?“ – se întreabă autorul. E o lume amfibie lumea lui Bălăiţă, fiindcă niciodată nu o vom găsi în formula ei statornică. Referinţa este deja prelucrată la prima mână, ea n-ar putea fi mai diferenţiată decât făptura scoasă din mare de pescarii de scrumbii din textul arghezian aşezat în chip de lar, de spirit ocrotitor al casei, în fruntea volumului al II-lea. Înger căzut sau „ivit de prin mările din fund“.

Că stau pe nisipuri mişcătoare înscrisurile astea se vede şi din indecizia numirii lor. Nopţile unui provincial, Gulliver în Ţara Nimănui, Câinele în lesă (interviurile) – apar când sub un generic, când sub altul; când sub o manta, gogolian vorbind, când sub o alta, pe măsură ce se acumulează mai proaspete file. Toate aceste notaţii sunt de fapt frânturi, „fragmente deghizate“ de literatură. Fărâme, certificate de autenticitate, fiindcă – afirmă autorul într-un interviu – „Am spus la minciuni în viaţă, că ţi s-ar urca părul măciucă dacă ai afla de unde şi cum vin. În proza mea nu pot minţi. Chiar şi când e deghizată în eseu, poem sau comentariu pe o temă oarecare“. De altfel un miniaturist autentic, cum e cazul nostru, se edifică, treaptă cu treaptă, caligramă după caligramă. El nici n-ar putea exprima distilatul ultim al artei sale dacă nu s-ar cizela prin îndelungi şi migăloase tânjiri către linia cea mai curată. Să fie oare întâmplătoare trecerea uşoară, dar stăruitoare prin pagină a bătrânului „nebun după desen“ Hokusai? Autor a „peste treizeci de mii de desene, stampe, picturi, cinci sute de volume“, el scrie că „la vârsta de şase ani am avut pornirea de a desena forma lucrurilor. Către cincizeci de ani publicasem infinit de multe desene, dar tot ce am creat până la şaptezeci de ani abia merită să fie luat în seamă. Abia la şaptezeci şi trei de ani am înţeles oarecum structura adevăratei naturi a animalelor, a ierburilor, a copacilor, păsărilor, peştilor şi a insectelor. Prin urmare, la vârsta de optzeci de ani, voi mai face încă unele progrese, iar la nouăzeci de ani voi pătrunde taina lucrurilor. La o sută de ani voi ajunge, desigur, la un stadiu minunat, iar când voi avea o sută zece ani, tot ce voi face, chiar şi un punct sau o linie, va fi viu“. Revelaţia vocaţiei de martor, de scrib, de miniaturist, George Bălăiţă a avut-o tocmai într-o astfel de crucială întâlnire orientală: „Am avut cândva privilegiul să înmărmuresc câteva ore, într-o încăpere cu lumină multă, în faţa câtorva sute de desene şi gravuri originale. Şi ceva pentru mine important: nu mă mai îndoiesc de atunci că artistul este cel mai important martor al vremii sale“.

Toate întâmplările biografice convocate în aceste pagini deschid imediat primele tentaţii către debiografizare, sunt consemne ale acelor momente când viaţa s-a năpustit, prin surprindere, divinatoriu sau ca ecou al unei înţelegeri irealizate, în întâmpinarea literaturii. Viaţa, dar în forma de agregare a lecturii, a unei întâmplări, a unui film, a unor tablouri într-o expoziţie fiindcă, „se ştie, mai bine de jumătate din viaţa noastră se găseşte în cărţi“. În acest spaţiu germinativ se parcurge deja distanţa dintre firesc şi suprafiresc. Geografia sacră a scriitorului aici se plămădeşte, larii casei aici se adăpostesc. Bacovianismul, moldovenismul abstract, asiatismul, cehovianismul, gogolianismul aici se încheagă. Experienţa ia valenţe muzeale. Fiind cele mai aproape scrieri de fiinţa sa descoperită, de ecorşeu, prozatorul apelează la personaje-tampon cum ar fi swiftianul fost ajutor de chirurg, un bun vehicul al pudorii auctoriale, dar şi un de ispravă provocator de contrarietăţi sau perplexii. Debiografizarea se desfăşoară şi în atelierele de lectură, însă livrescul nu e unul fotografic, literaturizarea se face asimilativ şi metabolic. Repovestirea unor mari bucăţi de proză, refacerea unor universuri lirice sunt acţiuni complicate ce refuză calea facilă a contaminării pur şi simplu. Ele sunt exerciţii de fuziune îndrăzneţe, temerare chiar, fiindcă o fină, o suavă, dar decisivă deplasare a accentelor, un delicat intervenţionism pot muta munţii din loc, echivalează cu un gest suveran, necomplexat către marea literatură sau, după spusele autorului, pot fi „un fel de arc voltaic deosebit de cutezător şi primejdios, asimilând (în felul proceselor naturale fundamentale) întreaga experienţă (...). Voltaism“.

Conspectele de lectură ale lui George Bălăiţă sunt băi de identificare, apoi de uitare infidelă: „încearcă toate experienţele, dedică-te întregului, lasă-te «influenţat» de toţi autorii care te atrag“, „în cele din urmă vei găsi propriul tău drum“, propria ta urmă, dar numai după ce vei fi trecut „prin marile filtre, prin ciur şi dârmon, prin toate sitele“. Şi tot el atrage atenţia că „altfel vei scrie febril, insatisfăcut, vei sta în umbră, orbit de lumina altora, şi nu vei ajunge nicăieri. Te vei adăuga lungului şir de autori buni, grăbiţi (sau lenţi prin migală şi pedanterie) şi la curent cu ultimele tehnici şi metode, iar în articole foarte subtile vei comenta orice în vagi teoreole, mereu informat şi nici măcar o jumătate de pas în urma modei. Vei fi mereu mai mulţumit, adică mai grav, ţeapăn, sentenţios şi în cele mai din urmă uitat, după ce ai fost timp îndelungat o speranţă...“. Se recunosc personaje în această simpatică didascalie, savuroase personaje contemporane, dar se simte şi ciupitura împieliţată a fostului ajutor de chirurg.

Unde voltaism nu e... îşi vâră coada voltaireismul pentru că ajutorul de chirurg susură câteva vorbe ce par răutăcioase, dar nu sunt nicidecum aşa, despre un alt personaj cunoscut nouă: „Aulus Gellius, romancier postmodernist născut între anii 100 şi 130, erudit comentator al textelor şi întâmplărilor trăite sau auzite din vechime până în zilele lui (ţesătura plină de fineţuri şi naivităţi, intertextualismul jucat de el spontan şi fără «metodă» ne trimite cu coada-ntre picioare adânc în tunelul timpului, cai de schimb să avem, ceva merinde, amnar, feştilă, răbdare şi tutun şi sunt destule de văzut şi de citit şi chiar putem afla că Buricul Pământului încă nu s-a născut, deşi cultul micuţului vârtej cu neputinţă de spălat vreodată până la rădăcină, situat pe platoul din mijlocul abdomenului, şi rămăşiţă din colacul de salvare purtat în timpul vieţii amniotice, adevărata, singura dolce vita, contemplarea buricului deci, cu ideologia aferentă, se practică extravagant sau primitiv în toate ţările civilizate, inclusiv aspirantele în curs de dezvoltare...“. Personajul (colectiv), nici acesta fictiv, a încercat să afilieze scrisul lui George Bălăiţă, în manieră nombrilistă, tradiţionalului, neaoşului postmodernism. Aţi mai văzut iconar, miniaturist postmodern? Precum se vede, Bălăiţă ştie să râdă şi o face copios. La urma urmei, „râsul e o boală a inteligenţei. Prostul nu râde. Batjocoreşte, face băşcălie“. Mai e şi categoria deşteptului şcolit. Acesta „poate susţine oricând, dacă interesele partidului o cer sau numai dintr-o stupidă convingere, că râsul este mai degrabă derizoriu, născocit doar să contrazică esenţa gravă a lucrurilor, bagatelizează tragicul“. Un alt personaj?! Un lucru sigur e doar că acela care „râde este izgonit de la seratele Istoriei, nu este invitat în cursul săptămânii măcar, dacă duminica e dată, la masa Politicii, este exclus de la banchetele Ideologiei, totdeauna cu neruşinare împopoţonată cu blănurile şi bijuteriile Filozofiei, cui nu-i plac majusculele, n-are decât, noi la Despărţământul Treburilor Serioase le folosim“. Câtă alegorie, atâta dramă.

Râsul şi gluma la George Bălăiţă nu sunt una. Dacă primul e catarctic, descarcă, eliberează şi e inofensiv până la urmă, gluma este agent al tensiunii, motor al propulsiei în mediu dens, nediferenţiat, ce întreţine „viaţa larvară în mlaştinile originare“; glumă kunderiană, dar una mai aproape de nuvela Jocul de-a autostopul decât de romanul cu acelaşi nume. Adevărata măsură a râsului o dă însă gluma, în registrul ei cosmic. Provocat, într-un interviu, de C. Stănescu („Glumiţi, d-le Bălăiţă! Până unde se poate glumi?“), chiar şi demiurgul lumii în două zile apare descumpănit: „Nu ştiu. E o întrebare cât o lovitură de stat, d-le Stănescu. E simplă, pare la îndemână. Când mi s-a arătat mie, acum vreo douăzeci de ani, putea chiar să pară glumeaţă. (...) A devenit problematică abia după ce am scris-o. După ce am construit în jurul ei o carte. Astăzi mi se pare mai actuală decât oricând“. Aproape nu există comentator care să nu fi făcut caz de ironia prozatorului şi chiar să nu fi construit raţionamente pe cât de suple, pe atât de false în privinţa acesteia. Un singur exeget a observat că George Bălăiţă glumeşte serios, că face o proză „în care gustul pentru farsă şi intuiţia dramei coexistă, o proză în care gluma şi neliniştea, bufoneria şi gravitatea se întrepătrund“. Nu este o glumă sardonică, ci una candidă, umilă chiar. Există la el „o voioşie a spunerii, o bună dispoziţie permanentă care asigură naraţiunii o înaintare cursivă, senină, antrenantă, convertind tragismul într-o vorbă de duh şi dramatismul într-un surâs mirat, transferând neliniştea şi interogaţia într-un spaţiu al surprizei şi al uimirii, multicolor, caleidoscopic, molecular, inepuizabil“. O intuiţie rară, deşi nu neobişnuită, a lui Mircea Iorgulescu. Registrul ironic prin care a fost trasă la lectură această proză este rezultatul unei lecţiuni superficiale ce extinde partea asupra întregului, e „născută din confuzia modului jovial şi euforic cu modul ironic“, estompându-se „gravitatea de fond“ a scriiturii. Gluma la Bălăiţă e un vânt sacramental care mişcă lumile.

Nicoleta Sălcudeanu

„Pescarii de scrumbii au scos eri din mare cadavrul unui tânăr cu aripi, pe care l-au întins pe nisip. Crezându-se că este vorba de un aviator, care ar fi încercat echilibrul unui aparat nou, montat pe umeri şi fixat cu corzi, pescarii i-au desfăcut aripile, ca două evantalii, şi s-au încredinţat că greşesc. Aripile erau ca la păsări, crescute din umeri, lungi până dincolo de călcâie şi urzite din pene amestecate, de şase, şapte culori. Când a fost pescuit, trupul până la grumaz era închis între aripi, ca o păpuşă îmbălsămată, şi numai cu greu a putut să fie scos la iveală din învelişul de fulgi cărămizii şi albaştri.

Un copil găsindu-i un melc roşu ca macii între degetul mare şi degetul următor şi întinzându-şi mâna să-l ia, văzurăm că degetele de la picioare ale zburătorului, căzut din săgetările, poate, ale luminii, purtau adausuri trandafirii între ele, ca la înotătoare, şi ni se spori uimirea şi mai mult. S’ar fi putut ca tânărul să nu fi căzut din tărie şi să se fi ivit de prin mările din fund.

Din pricina liniilor drepte şi a formelor turtite ale trupului, s’a crezut că necunoscutul e un bărbat de vârsta flăcăilor noştri obicinuiţi. După ce, cu evlavie şi luare-aminte, a fost întors şi descoperit cu totul, oamenii şi-au dat seama că tânărul, fără să fie bărbat, nici femeie nu era, depăşind cercul de subalternări şi fatalităţi care dau vârtejului omenesc neclintirea lui pe loc şi-l robesc farmecului trist al apropierii.“

Tudor Arghezi

Nopţile unui provincial
proză scurtă
1958-1967

La o lectură de rutină, proza din seria care apare la Polirom în colecţia „Opere“ „a fost revăzută“ (Se recuperează fireşte tăieturile operate de cenzură la prima ediţie, în 1967.). În loc de orice alt comentariu personal, citez în continuare nota cu care, în 1934, José Ortega y Gasset însoţeşte cartea sa (reper memorabil şi, astăzi, mai actual ca oricând) Tema vremii noastre: „Această a treia ediţie a fost revăzută. Revizuirea a constat în înlocuirea a trei, patru cuvinte, în adăugarea altor câtorva, în câteva note de subsol suplimentare la unele pagini, dar mai cu seamă în sublinierea cu caractere cursive a unor rânduri din textul iniţial“.

Autorul

Nebuniile bătrâneţii
sau
Cum muri Milon din Crotona închipuindu-şi că încă e tânăr

„Milon din Crotona, un atlet ilustru, despre care scriu cronicile!...“

Aulus Gellius

Iată-l pe Milon din Crotona

Bătrân. Îmbătrâni şi el. De şase ori

Învinse la jocurile Olimpice şi

Pythice, de zece ori în întrecerile

Istmice. Păru chiar mai puternic

Decât destinul atunci când câştigă

Pentru a noua oară în Nemeea. Mai

Mult decât atât: oare nu lui îi datorăm

Victoria de la Sybaris?

Dar oricâte podoabe

ar căuta neguţătorii de vorbe

Sau crotoniotul acela neruşinat, ghebosul

Care-şi atribuie lui însuşi

Merite numai prin faptul că şi el

S-a născut la Crotona

oricâte vorbe ar meliţa

Limba spurcată a gloatei

Nimic nu poate înlocui adevărul că

Milon a fost Între Aleşi

Cel mai bun

Dar acum e bătrân.

Păstrând doar şovăitoare în memorie

Imaginea stadionului, triumful, delirul mulţimii, îi

Rămase gloria zilelor de aur. Grea

Povară, se spune însă că senectutea

Vine cu pace şi înţelepciune

Părea neschimbat. Pândea nestinsă sub

Muşchii lungi acoperiţi cu piele

Elastică pofta de-a arunca discul. Aceleaşi

Oase mari, aceeaşi marmură în calm şi

încordare totodată.

Priveşte-l în zorii purpurii pe ţărm

Departe, aşteptând după un vechi obicei

Din Elada să răsară soarele: ai

Zice că e sprinten. Altfel, veşmintele lui

Au o croială tinerească oarecum extravagantă

După gustul atleţilor (şi al mulţimii care

Îi vrea mereu nu numai învingători, dar

Şi frumoşi, bine îmbrăcaţi, iubiţi de

Femei şi norocoşi în toate împrejurările. Pentru

Marele Spectator nici un amănunt nu este de

Prisos în arenă), pafta de onix în montură

Egipteană, tunica prea scurtă şi mult

Răscroită, dar pe vremea primelor

Lui izbânzi asta era moda. Dacă nu

Cumva însuşi el, Milon, nu purtase primul

O astfel de tunică!

Încheieturile se cam îngroşaseră?

Pântecul atârna mai greu sub cingătoare?

Leul îşi apleca în sfârşit urechea la

Sfatul broaştei-ţestoase? Când urca în

Fiecare joi drumul pietruit spre

Templul Dianei gâfâia şi în prăpastia

Fără fund a urechii un copil spărgea

Alune? Fleacuri! Se poate vedea cu

Amândoi ochii cum în amiaza fierbinte,

Când până şi măgarul picoteşte lângă

Crupa iepei, el îl ajută pe vânzătorul

De smochine să-şi mute taraba la

Umbră: ridică totul cu uşurinţă cum

Ai lua de pe masă o cupă

în timp ce mulţimea

Murmură: e Milon, e Milon...

Dar mai simţea el puterea mişunând

Peste tot, veşnic trează, ca o deltă

Plină de păsări şi peşti? Omniprezentă

Ca sângele şi spiritul?

Sau adunată într-un

Singur loc, mult prea jos, greoaie ca

Mierea-ntr-un burduf pe jumătate

plin ea se clatină?...

În ultimul timp o ciudăţenie: cu toată

Grosimea făpturii umerii îi scăzură pe

Nesimiţite, în ceafă

Se ivea umbra unui şanţ întunecat. Mânca

Mult şi cu poftă ca totdeauna. Dar pe

Măsură ce pântecul se umple

Obrazul se suge-n adânc!

În rest e bine. Ba chiar mult mai

Bine. Iată, trupul este al unui bărbat

Viguros şi faţa osoasă arată un tânăr, un

Adolescent.

Mai mult nici invidiosul Apollo să

dăruiască nu poate.

Oho, el este Milon. Încă e Milon, cel

Care bătrâneţea hidoasă sub talpă

Ca pe un vierme o strivi.

Încă e Milon.

Cum spunea şi fata aceea care slujeşte

la han...

Astfel trăia Milon din Crotona. Nici

Mai bine, nici mai rău decât ceilalţi bătrâni.

Călătorind prin Italia

El se opri într-un amurg la marginea

Unei păduri. Era singur. Cerul atât de

Apropiat prin paloarea-i magnifică

De bolta Eladei i se păru lui Milon

Străin. Dar cu blânda lumină în asfinţire

Soarele îl făcu pe cel neînvins din Crotona

Să strige:

o, frumuseţe a zilei care

se stinge, fă ca să dăinuie

steaua mea norocoasă, tânăr

şi întreg eu mă simt şi ca

Atlas aş putea sfera pe care

calc să o ţin în spinare.

O pasăre albă se ridică atunci

Dintr-o tufă de laur.

Întorcând capul, Milon văzu un stejar

Singuratic. Diametrul întunecatei

Coroane era poate mai mare decât distanţa

La care aruncase el discul vreodată.

Trunchiul însă era despicat chiar la

Mijloc. O crăpătură adâncă (îngustă)

mai întunecată decât

Râpa de sub Muntele Venus.

O, zei îndurători, strigă

Milon, încă o dată prea

darnici cu mine aţi fost.

Zdravăn proptit pe picioarele lui

De învingător, Milon îşi adânci vânjoasele

Mâini în rana din trunchiul stejarului. Din

Rădăcină şi până la coroana trufaşă

Te voi spinteca eu, Milon, la fel

de uşor te voi supune cum

Am câştigat Olimpiada a LXII-a.

Subiect pentru Euripide, prilej

De batjocură pentru Aristofan, dar

pe Phaon niciodată

Furia cu mângâierea într-o mai adâncă

Deznădejde nu se-ntâlniră. Nicicând.

Când trunchiul începu să se despice

Din întunericul măduvei un

Sunet stins se-auzi

Stoluri înspăimântate de păsări se ridicară

Din coroana ce păruse până atunci

adăpostul lor veşnic.

Furnicile şi viermii care trăiau

La adăpostul rădăcinii uriaşe în grabă

Se împrăştiară.

Numai şarpele bătrân nu se trezi din

Somnul lui de o mie de ani.

Milon se opri. Mai bine de jumătate

Stejarul era despicat. Sunt ca şi învingător,

Am câştigat, mormăi fostul atlet, numai

să trag încă o gură de aer.

Dar mult mai repede decât se

Desfăcuse stejarul se închise la loc

Ca şi cum niciodată n-ar fi fost deschis.

Aşa cum scoica închide mărgăritarul.

Ca vulva mimozei.

Mâinile lui Milon rămaseră acolo.

Veni noaptea şi

Fiarele îl sfâşiară pe Milon.

Nu-l judecaţi cu asprime. Un bătrân ca şi

Voi.

Excelsior

În oraşul D., iată cum, într-o amiază pustie din vara anului 1943, după o alarmă aeriană falsă, stând la o masă scoasă pe trotuar de către proprietarul cafenelei, apăraţi de umbra unui castan, cei doi avocaţi pensionari comentau tragicul eveniment (unul dintre cei doi avocaţi fusese renumit în întregul oraş, o viaţă întreagă, şi încă era, fiindcă în iernile cele mai geroase el umbla cu capul descoperit, din fantezie).

— Colega, e înfiorător.

— Este o dramă, o tragedie antică, numai în vremi ca astea asişti la astfel de epopei.

— Mama a murit, deşi se părea că are unele şanse.

— E un tânăr erou, nu încape discuţie.

— Relatarea din ziar are laconismul unei afirmaţii spartane. Mi-a plăcut.

— Dacă te gândeşti bine, bombardamentele sunt nişte fleacuri pe lângă asta.

— Îl cunoşteam pe bătrân, adică nu era chiar atât de bătrân. Doctorii nu au putut face nimic, era literalmente ars.

— De unde o fi pornit focul?

— Asta-i mai puţin important, colega. Cert e că tânărul ofiţer s-a sacrificat. Închipuieşte-ţi-l buimăcit de fum, ars pe jumătate, ocrotind cu trupul lui trupul surorii sale, vrând s-o salveze. Ea dormea într-o cameră alăturată.

— Se spune că fata e posibil să scape.

— E dezorientată, nu deschide ochii, nu vrea să vorbească, trăieşte, dar refuză să vorbească, stă şi plânge.

— E stupid să vii din război şi să mori ars, acasă. El e mort, abnegaţia lui însă întrece obişnuitul.

— Pui de lei.

— Era şi decorat.

— Va fi o înmormântare fastuoasă. Princiară. O merită pe deplin, sunt unii care nu se nasc în fiecare zi...

Bătrânul chelner aduse două cafele gingirlii.

Misitul Lemoni se opreşte ca din întâmplare în dreptul lor. În şoaptă, vorbindu-şi parcă sieşi, îi invită la ceainăria lui Franz. Tocmai a făcut rost de nişte minunăţii de contrabandă, printre care ciocolată elveţiană, imprimeuri de celofibră superioară, care bate mătasea naturală, havane Upman, iar din Singapore ceva şi mai şi...

1

O mie de oameni coborâră şi o mie de oameni urcară, era un tren de război, un fel de animal lung ieşit din împreunarea unei reptile cu o maşină acţionată poate cu aburi, a cărei carcasă trebuie să fi fost de tuci, fără o formă geometrică precisă. Oamenii se strigau unii pe alţii şi nu se găseau, nu se cunoşteau, iar vântul aducea din când în când printre ei mirosul celor doi, spânzuraţi lângă turnul casei de apă, în apropierea ţevii uscate, răsucite de o explozie, căreia i se spunea încă cişmea, fiindcă într-adevăr înainte fusese o cişmea. Căldura mare a lunii iulie acoperea totul, oprea în loc totul. Ieşea fum. Spânzuraţii atârnau de o grindă foarte înaltă şi erau păziţi de un soldat german.

Locotenentul, căruia îi venise rândul la coborât, îl văzu; din uşa vagonului albastru, singurul vagon albastru, el îi vedea picioarele băgate în cizme scurte, cartuşierele, pistolul automat sprijinit pe piept. O ţinută corectă, dădu pentru asta nota nouă. Apoi privi în stânga la ceea ce mai rămăsese din gara pe care o cunoscuse bine. Chioşcul lui Lazăr nu mai era, acolo se aruncase o bombă, totul fusese zvârlit în sus şi stătea cum căzuse. Deasupra acoperişului-terasă se păstrau încă literele de tinichea: numele oraşului. Erau cinci litere, un oraş din cinci litere de tinichea.

Stătea pe prima treaptă. Cineva zise din spate:

— Ce facem, camarade? Rămânem aici? Ce ai de gând?

— Vin de pe front, spuse el.

Oare cine vorbeşte astfel locotenentului Walter Descu? Se întoarse. Printre capetele care se aflau pe platformă desluşi un cozoroc cu frunze aurii de stejar, şi atunci sări deodată jos. O greaţă subţire i se înfipse în gât, chiar sub nasturele cămăşii. Greutatea valizei îi aminti de boala ordonanţei. Soldatul se îmbolnăvise pe neaşteptate; la intrarea în ţară, rămăsese într-un spital la Iaşi. Iată cauza pentru care un ofiţer se întoarce în oraşul său natal neînsoţit, îşi cară singur bagajele. I se păru că toată lumea se uită numai la el. Îşi pălmui în gând ordonanţa, cu faţa şi cu dosul palmei. Se miră, fu aproape satisfăcut, reuşise, era deci foarte uşor, îşi dădea seama. Fiindcă lui i se întâmpla astfel: ori de câte ori încercase (înainte de a-l cunoaşte pe Manea Gelcu, lui nu i-ar fi plăcut totuşi aşa ceva) să-şi bată ordonanţa, capul rotund al soldatului devenea cubic, sprâncenele se îngroşau, gura se subţia şi atunci locotenentul roşea, începea să-l doară cotul, un fel de nelinişte îl umplea pornind din plexul solar, şi foarte aproape de ochii celuilalt spunea: „Dau cu tine de pământ, te nenorocesc“. În acelaşi timp, neputinţa de a mişca măcar un deget îl înfuria peste măsură; se răsucea pe călcâie şi pleca. Soldatul aştepta resemnat de fiecare dată palma care nu mai venea, apoi gândea: „Se înfurie repede, e iute, dar nu-i rău, îi trece“. Aşa credea acest flăcău cumsecade; el nu ştia nimic despre formele ciudate pe care le căpătau sprâncenele, maxilarele, gura lui, de fiecare dată când trebuiau să fie lovite de tânărul locotenent...

Trei soldaţi stăteau între linii, pe raniţe. Fumau. Erau în întregime echipaţi pentru luptă şi murdari, plini de zgură, prăfuiţi. Scuipau des. Locotenentul îi privi pe rând. Unul dintre ei aruncă ţigara şi spuse:

— Pute hoitul...

În acelaşi timp, îşi întoarseră privirile toţi trei spre spânzurători. Locotenentului i se făcu de instrucţie. Apoi se temu să nu pară ridicol, îşi aminti de cozorocul cu frunze aurii de stejar (probabil era în urma lui), văzu abia acum spânzurătorile, trebuia să fie demn, era ofiţer, ridică fruntea, călcă indiferent, regulamentar în acelaşi timp şi nimeri cu tocul cizmei stângi muchia lunecoasă a unei traverse. Valiza era grea, celălalt picior pendulă în gol, o mână căută sprijin. Dumnezeul locotenenţilor îl ajută şi de data asta: nu căzu. Era în picioare. Doar chipiul alunecase, nu mult, spre ceafă. Sudoarea năvăli prin toţi porii. Desigur, cei trei soldaţi erau de vină, numai ei, nedisciplinaţi, trebuiau numaidecât pedepsiţi, dezarmaţi, trimişi la Curtea Marţială pentru jignire adusă unui ofiţer, asta era trădare! Locotenentul căută cu ochii patrula, dar pe lângă el trecu în clipa aceea colonelul. Avea un obraz de colonel trist, un obraz de mâncăcios bolnav de ulcer, pustiu: regimul alimentar îl făcuse neom. Dar această faţă era foarte bine bărbierită. Niciodată n-ai fi putut vedea un obraz de colonel nebărbierit. Erau de toate felurile: uscate, rotunde, roşcate, palide, lungi, ascuţite, late sau nu, totdeauna însă proaspăt bărbierite.

Frunzele de stejar străluceau pe cozorocul lăcuit. Locotenentul încremeni între linii, salută, celălalt răspunse absent, ca prin somn, zâmbind totuşi; acest zâmbet fusese o eroare, dar Descu îl luă în întregime, iar bucuria lui deveni cu atât mai mare cu cât ştia bine că un colonel nu zâmbeşte oricui şi mai ales o face foarte rar. Da, colonelul zâmbise unui erou întors de pe front! El însuşi poate că venea de pe front. Walter Descu uită grosolănia celor trei soldaţi, fu mărinimos cu ordonanţa lui. Ajunse pe peron. Spre ieşire, la capătul celălalt, văzu încă o dată spatele colonelului. Câţiva soldaţi cărau valizele şi nişte cutii lungi, legate cu panglici. Era şi un câine, o javră mică, preţioasă, iar soldatul care îl purta în braţe nu avea altă povară, huzurea, pe când ceilalţi abia duceau ce aveau de dus.

2

În spatele gării se opri pe trotuarul care mărginea mica piaţă. Piaţa era rotundă. În mijlocul ei se afla, de asemenea rotund, un spaţiu cu iarbă şi flori veştede; se păstrau chiar o urmă de grilaj şi spătarul unei bănci. Iar la mijlocul acestui mijloc era un morman de pietre, pe vremuri un conglomerat stâncos de operetă, din interiorul căruia ţâşnea o arteziană. Acestea, spuneau locuitorii oraşului, sunt stânci de granit. (Ele făcuseră de fapt frumuseţea întregii pieţe, plăcerea de duminică a cetăţenilor, bucuraseră ochii lor, fiind aşezate rotund.)

O babă apăru în piaţă. Ţinea în mână un coş de nuiele şi, cu toată căldura zilei, era înfăşurată pe jumătate într-un caşmir subţiat până la urzeală, cu franjuri putrede la noduri. Ea se opri lângă grilaj, ţinea ochii parcă înfipţi într-o lumină prea albă, din care nu-i putea smulge nici arşi. Începu să strige:

— Sfânta Vineri vine vineri, tăiaţi sfoara... tăiaţi sfoara...

Strigătele ei nu prea aveau unde se mişca în aerul fierbinte.

Într-una din clădirile cu zidul ros de oftică şi friguri galbene, deasupra unei firme lungi, la primul etaj, se deschise o fereastră. O femeie cu un cearşaf albastru aruncat pe umeri, strâns cu o mână care nu se vedea, sub bărbie, se aplecă mult peste pervaz şi ţipă:

— Încetează, iar ai început, lua-te-ar dracu’, babă!

— Tăiaţi sfoara... tăiaţi sfoara...

Alte ferestre se deschiseră, femeile apărute semănau între ele, unora li se vedeau umerii goi, tăiaţi doar de bretele subţiri. Câteva râdeau, altele priveau nemişcate. Una zvârli apă dintr-un lighean alb.

— Sfânta Vineri, Sfânta Vineri vine vineri...

Din frizeria de la parter ieşi un bărbat. Halatul alb era îmbrăcat direct pe piele.

— Hai, spuse el bătrânei, linişteşte-te, nu-i nimic, hai, du-te...

Ferestrele se închiseră aproape în acelaşi timp.

Frizerul spuse locotenentului:

— În fiecare zi vine aici şi face aşa. I-a murit o fată de tifos. Bine aţi venit!

Fără să-l intereseze dacă fusese ascultat sau nu, intră în frizeria unde în loc de uşă atârna o perdea dublă din mărgele colorate. Locotenentul făcu nişte paşi. Din frizerie se auzi:

— Şi ăştia... ar trebui luaţi, put.

Locotenentul se aplecă, simţi stomacul în gât, dar nu reuşi să verse. Vedea bine, printre crengile ulmilor prăfuiţi, picioarele spânzuraţilor. Walter Descu mai încercă o dată. Nu putea. Îi păru bine: ar fi fost ruşinos să-l vadă cineva; nu trebuia. O trăsură se opri în apropierea lui. Era un hârb, cu arcurile stinse. Dar una din roţi strălucea, era nouă, avea spiţele vopsite în roşu aprins. Calul era roşcat. Walter Descu îşi aminti de ocolul din spatele circului Globus. Circul venise în oraş pe vremea când el era copil. În ocol erau ţinuţi caii neputincioşi, pentru hrana animalelor sălbatice nemaipomenite, leii şi tigrii. Pielea acestor cai era roasă cum sunt blănurile vechi, întinse pe jos de obicei la picioarele patului şi peste care se calcă în fiecare zi. Îşi mai aminti cum prindea pisici şi pe urmă se târguia în spatele cortului uriaş, acolo unde erau vagoanele galbene cu ferestre acoperite cu perdele înflorate. Viaţa în astfel de vagoane era necunoscută şi atrăgătoare. Peste tot scria cu litere enorme, aplecate spre dreapta: Globus-Circus.

„Pentru astea două pisici de azi, vreau să mă laşi să văd altceva.“

„Ce altceva?“, se mirase omul pe hainele şi boneta căruia scria, ca pretutindeni, numele circului.

„Altceva!“

„Am să-ţi arăt papagalii lui Wang, fiul cerului albastru, şi vagonul lui personal ţi-l arăt, şi pe el cum doarme între dragoni, aşa ceva nu se vede în fiecare zi.“

„Eu vreau să văd fiarele.“

„Foarte bine. Vezi menajeria pentru astea două.“ Râse: „astea două sunt mizilicul lui Prhayam“.

Prhayam era tigrul cel mare.

Băieţaşul era firav, crescut nu cât trebuie şi spunea:

„Nu, altceva vreau să văd.“

„Dă pisicile încoa, ce vrei?“

Genunchii copilului se loviră unul de altul ca două nuci seci. Cuprins de o frică tulbure, spusese încercând să râdă:

„Lasă-mă să văd atunci când dai caii la lei.“

Omul-Globus îşi petrecuse tinereţea în Africa, unde prindea crocodili vii pentru circuri. Asta fusese meseria lui. Acum se uita cu multă atenţie la omul cu pantaloni scurţi din faţa sa.

„Aşa vreau eu.“

Cu o seară înainte, unchiul Costaş, după ce băuse vin, îşi bătuse iar joc de frica lui de întuneric şi de faptul că se înroşea peste măsură când un străin intra în casă şi nu era niciodată în stare să recite până la capăt o poezie: simţea privirile celor din jur dezbrăcându-l la piele, ruşinea care îl cuprindea se transforma în spaimă, uita tot. „Ce-ai să te faci tu cu fetele, mă?“, spunea unchiul Costaş, apoi râdea tare. „Ştiu eu ce ţi-ar trebui ţie, mă.“ Se aplecase între urechea mamei şi urechea tatălui şi toţi din casă auzeau râsul lui întrerupt. „Vai, Costaş, ce vorbeşti, taci“, spunea mama speriată. „Du-te tu la joacă, puiule“, adăugase. Tatăl tăcuse, dar copilul auzise ceva sau aşa i se păruse. Unchiul Costaş era inspector la Garda Financiară, era liber-cugetător şi se dădea în vânt după „felul spartan de a fi“.

„Nu-i dăm vii, răspunse omul-Globus, ia-ţi pisicile.“

3

În timp ce se urca în trăsură, Walter Descu se întrebă dacă n-ar fi fost bine să mai aştepte. Numai gândul că toate trăsurile pe care le ştia în oraş semănau între ele îl linişti oarecum. Dădu valiza omului de pe capră. Trăsura nu se desfăcea în bucăţi, calul reuşea s-o tragă după el, era un adevărat noroc. Rigolele erau înfundate cu hârtii murdare, coji de fructe, frunze, bucăţi de ziare pe care vântul slab abia le mişca. Pătura pe care stătea Descu mirosea a grajd. Poate că n-ar strica să se pună la dispoziţia ofiţerilor veniţi în permisie anumite mijloace de transport mai confortabile. Ei vin de pe front, nu sunt prea multe lucruri mai importante ca ăsta.

Roţile din faţă intrară într-o crăpătură din pavaj. Calul se opinti. Din gândurile lui, locotenentul fu aruncat uşor într-o parte. Gura, nasul şi o jumătate a frunţii se opriră în pătură. Se făcu simţită vechea lui indispoziţie gastrică. Îşi îndreptă repede trunchiul. Chipiul îi dădu mult de lucru. Strada era pustie. Răsuflă uşurat, nu era de demnitatea lui să fie văzut căzând aşa, cu una, cu două. Calul mergea la trap.

— Fii atent, spuse locotenentul.

Oraşul era neschimbat. Partea prin care trecea el acum nu fusese probabil bombardată. Totul se petrecuse cum nu se poate mai bine. Fără lacrimi în văzul lumii. Într-o gară unde soseşte un tren de pe front sunt o mulţime de oameni, sunt ofiţeri, sunt femei. Era mulţumit că nu precizase ziua atunci când şi-a anunţat sosirea. Iată cum ar fi fost dacă ai lui ar fi ştiut: mama, femeia care plângea mereu fără rost, care îl silea să poarte paltonul până în aprilie din cauza iubirii sale exagerate şi a fricii de răceală, l-ar fi îmbrăţişat plângând în hohote; tatăl, în haine negre, şi-ar fi şters nasul: locotenentul, între ei. Atunci ar fi trecut colonelul. Mai departe e neplăcut să-ţi închipui, bine că nu s-a întâmplat aşa. Este minunat să te poţi simţi puternic! Şi e simplu: n-ai decât să eviţi prilejul de a te simţi slab...

Omoplaţii birjarului, tăioşi, încercau să-şi ia zborul prin haină de câte ori omul smucea hăţurile. Fără îndoială, era un nenorocit cu mulţi copii. Un val călduţ de mărinimie spălă picioarele locotenentului. Simţea pur şi simplu nevoia să dea sfaturi bune. Fiecare om are astfel de momente. Nu, ele nu sunt ale slăbiciunii, dimpotrivă! Chiar lacrimile sunt îngăduite, ele fiind omeneşti! Descu se înduioşă atât de tare, încât îşi aduse aminte de bătrâna cu mintea rătăcită din piaţa gării. „Asta-i viaţa, bătrânico! Toţi avem necazuri, lumea e plină de suferinţe!“ Calul mergea acum la pas. Când vii de pe front şi ai ajuns acasă, poţi face stări lirice, nu-i nimic anormal în asta; fiind un bărbat aspru, aceste stări nu pot dura, e firesc, dar ele există. Biata bătrână! Într-o curte, o femeie bătea un covor întins pe sârmă. Locotenentul constată că mai are timp şi pentru birjar.

Se pregăti să întrebe. Trebuia să fie demn, să păstreze distanţa cuvenită şi totodată să-şi apropie omul; nu era uşor. Vechea lui boală, pe care medicii nu i-o descoperiseră niciodată, ascunsă undeva prin stomac, greaţa cuprinzătoare care i se oprea totdeauna în gât, îşi făcu pe nesimţite apariţia. Spatele îngust al birjarului deveni un obstacol de netrecut. Totul se transformă într-o furie lentă. Se pomeni vorbind în timp ce pomeţii îi ardeau:

— Cum mai merge?

— Cum să meargă? întrebă la rândul lui omul întors pe jumătate, cu obrazul căzut de pe oase.

Locotenentul descoperi în fundul trăsurii o crăpătură îngustă prin care, închizând pe jumătate ochii, putea vedea romburile pavajului unul după altul. Numără nouă.

— Ai copii pe front? mai întrebă.

Găsi un fir de praf pe genunchiul îndoit.

— Nu facem, domnu’ ofiţer.

— Ce nu faceţi?

— Noi nu facem front, ştiţi...

Copitele loveau piatra rar. Pasul calului se schimbă.

— Aha, spuse Descu.

Îşi legăna gamba strânsă în cizmă.

Brusc, se simţi străpuns de mii de priviri, i se făcu frig. Privi în jur. Nu era nimeni. Un singur om, un necunoscut, traversa mult înainte. Bine cel puţin că s-a întâmplat aşa!... Trebuie doar să nu strige, să vorbească încet, ar fi caraghios, ar putea fi auzit. Dacă trece un cunoscut, ar putea trece, în oraşul acesta îl cunosc destui oameni...

— Opreşte, opreşte imediat!

Sări jos. Gata să se rupă, trăsura rezistă. Omul îl privea de pe capră. Avea ochii galbeni.

— Cum ţi-ai permis să taci? Unde ţi-e steaua, de ce n-o porţi?

Omul tăcea, hăţurile stăteau moi în mâna lui, iar Descu văzu pe reverul lui stâng, deloc ascunsă, o stea galbenă, în şase colţuri. Trebuia numaidecât să verse, vorbea încet, vorbele i se opreau în spatele dinţilor şi ieşeau pe jumătate. Smuci valiza. Gura i se umplu cu salivă coclită.

4

Se apropiau două femei, tocurile lor ortopedice loveau asfaltul cu multă îndrăzneală. Vorbind încă, locotenentul urcă pe trotuar. Trăsura se depărtă. Valiza nu era uşoară. Cele două femei se apropiau. Ţinându-se de degete, făceau din mâinile lor un leagăn inutil şi mergeau. Purtau fuste scurte, deasupra genunchilor. Îşi legănau şoldurile. Semănau între ele poate şi din cauza felului cum le cădeau, pe lângă urechi, buclele mărunte, platinate. Descu încercă să pară calm şi inima lui, căzută în călcâie, strigă de acolo: nu-ţi fie teamă, nu eşti laş, eşti numai timid, încearcă...

Schimbă valiza dintr-o mână într-alta. Pistolul era prea greu, îl simţea fierbinte prin tocul de piele, prin postavul uniformei. Femeia din stânga îi dădu un „bun venit, camarade“ şi râse, ah, cum mai râse.

El nu îndrăzni să le privească, le-ar fi spus una, dar una bună, de pe front, şi, nevenindu-i nimic în minte, le urî cumplit, urî părul lor blond şi şoldurile largi şi ura lui crescu: era sigur că ele au întors capetele după el. Nenorocită lună fierbinte, faci oamenii să moară de cald, înecaţi în propriile lor haine ude! Se opri. La marginea trotuarului, din loc în loc creşteau castani, fiecare într-un cerc tăiat în asfalt, limitat cu jumătăţi de cărămidă văruită. În pământul puţin de la rădăcina unui asemenea castan văzu un muşuroi de furnici. Viermuiau cu miile, o mişcare continuă, nemaipomenit de vie. Omul înfipse tocul cizmei în coasta muşuroiului: tocul pătrunse cu uşurinţă, apoi întreaga talpă se apucă să frământe mica aşezare de la rădăcina copacului, furnicile se vărsară pe trotuar şi omul le urmări şi le ucise pe asfalt, iar apoi continuă să strivească ce mai rămăsese din muşuroi.

Ridică ochii. Strada rămânea mereu pustie. Oftă. Se afla în dreptul unei uşi cu obloane verzui, închise, din spatele cărora venea un miros ciudat, ca şi cum cineva ar fi prăjit ceapă într-o latrină. Oraşul i se păru străin, iar el, locotenentul Walter Descu, de curând sosit, trebuia să-şi caute gazda.

5

Numai la el erau gândurile mamei, iar ale tatălui la fel. Sora Emilia nu venise încă de la şcoală. Mama era înaltă, slabă. În jurul ochilor ei plutea o ceaţă vânătă, umbra nesomnului şi a plânsului unei mame. Ştergea cu o cârpă galbenă marginea bufetului: aceeaşi mişcare mereu, trecerea în acelaşi fel a cârpei peste colţul negru, lustruit, zgâriat numai într-un singur loc, cu douăzeci de ani în urmă, demult, pe vremea când schimbaseră lucrurile din camera unde se aflau acum cu cele din altă încăpere.

— Oare vine?

— Isprăveşte odată cu praful ăsta. Tot ştergi bufetul şi mai ştiu eu ce, tot mereu le ştergi, mai lasă-le. Vine, sigur că vine, doar scrie.

— Şi ce dacă scrie! Tocmai când scrie primeşte un ordin. Primeşte ordinul şi gata, s-a terminat, totul s-a terminat.

— Când? tresări tatăl care urmărise până atunci mersul unui gândac verde pe rama din afară a ferestrei.

— Atunci când scrie. Primeşte un ordin, nu mai poate veni. Şi Ţucu lui madam Nanu a scris că vine, tot aşa, şi pe urmă a primit un ordin...

— Ia taci. Nu mai cobi.

— Nu cobesc, spun aşa. Pun răul în faţă, e mai bine aşa. Dar acolo nu-i jucărie, doar şi eu vreau, cum să nu vreau să vie, cum?...

Mâna se oprise. Cârpa galbenă atârna pe colţul bufetului. Mama se temea de cele spuse.

— Nu mai cobi, spuse din nou tatăl.

Purta un halat de casă verzui, cam ros pe la mâneci, uşor lustruit la poale. Adăugă:

— Vine, doar e bărbat în toată firea.

— Bărbat, murmură mama. Bărbat. Este abia un copil. Un copil – vorbea acum mai tare decât era în firea ei să vorbească –, dacă ştiai să faci ceva, puteai face, Marcel ar fi fost acasă, da, să ştii, da. Se putea, cum e el debil, se putea, au făcut-o şi alţii – glasul scăzu –, nici acum nu-l înţeleg pe Marcel al nostru, nu-l înţeleg.

Tatăl spuse deodată, visător:

— Ce ştii tu. El nu e primul din familia noastră...

— Familia noastră, familia noastră, una, două îi tragi cu familia noastră...

— Ce ştii tu. Nu eu. Nu! Nici tata, poate. Dar bunicul, străbunicul, ăştia da, au fost oameni. Băiatul e dintre ei. Ehe... şi cine ar fi crezut!

— Nu-i trebuia lui asta.

Femeia, între vorbe, înghiţea bucăţi de aer prea mari pentru gura ei.

— Tu spui: bunicul, străbunicul; ei bine, ce-i cu asta? Ce-i cu bunicul, cu străbunicul? Ştiu!

— Ştii, ştii, murmură tatăl – şi era mult mai grav, pentru cei din jur, ca el să murmure în loc să ţipe. Străbunicul era cineva, era foarte respectat în judeţ, da, da. Iar bunicul, ei bine, cunoşti asta deşi te faci că nu ştii, bunicul, doamnă, a făcut aici, în târgul ăsta, prima fabrică de pielărie, da...

— O tăbăcărie!

— Aşa-i spui tu, tăbăcărie? N-ai decât. Faptul că lucrau acolo numai zece oameni nu-i atât de important. Bunicul a fost un pionier. Ai să-mi spui că eu n-am nimic, că nu sunt decât un intermediar oarecare, că nu sunt licenţiat, ai să-mi spui una, şi alta...

— Alecule, nu trebuie...

— ...Ai să-mi spui că nu reprezint nimic. Aşa este, deşi casa în care stăm nu-i de neglijat, iar numele este aşa cum este el, ştii bine, un nume în târgul ăsta. Ai să-mi spui câte şi mai câte; ai dreptate, n-am, eu sunt mai slab, deşi să fii reprezentantul unei firme ca Schuster, Popovici et Comp. nu-i chiar nimic, dar lasă, ai dreptate. Ai dreptate, domnule, ai!

— Alecule, nu, nu asta am vrut...

— Ai dreptate, domnule, da, dar eu am un fiu, asta am. Şi vezi bine ce fel de fiu!

Ultimele cuvinte tatăl le spuse întorcându-se spre femeia care stătea nemişcată lângă bufet, şi el vru ca ele, cuvintele, să însemne sfârşitul discuţiei, să stabilească totodată că dreptatea este numai de partea lui. Avea un zâmbet plin de înţelegere.

— E copilul nostru, Alecule...

El se apropie de ea şi o bătu pe umeri.

— Aşa-i, mamă, aşa-i.

— Era abia un copil totuşi, suspină ea.

— Copil, copil, lasă asta. Walter al nostru e tare, va ajunge departe, e un erou, îţi spun eu.

— Marcel, şopti mama.

— Marcel, Walter, Walter, Marcel, totuna-i, ştie el mai bine.

Duse mâinile la spate, halatul se desfăcu, deveni visător, părea copleşit.

— Îţi spun eu, aşa-i. Eu n-am avut noroc, măcar Walter să aibă.

— De ce totuşi Walter? stărui femeia.

Văzându-l nemulţumit, adăugă:

— Te superi degeaba, spuneam numai, am dreptul s-o spun, doar sunt mama lui. Şi doar ştii cum răcea de repede.

El tuşi, ea întrebă deodată altfel, o cu totul altă femeie deveni:

— Să-ţi fac un ceai? Am tei proaspăt.

Iarăşi, îşi găsi de lucru cu cârpa galbenă.

— Ceai, ceai, strigă bărbatul. Era vesel. Mă cocoloşeşti ca pe o fată mare.

Îşi plesni palmele una de alta. Zâmbi larg, făcu din ochi un semn de care abia îşi mai aducea aminte.

— Ştii ce? Adă mai bine un păhărel, din cel tare, pregătit pentru băiat.

— Crezi c-o să bea?

Acum ea era fericită.

— Înainte i se făcea rău.

— Pe front beau ca leii, spuse tatăl plin de veselie. Alcoolul, bărbaţii, da, da, pam, pam, pam, pam, ta, ra, ra, ram, pa...

Femeia deschise acum uşa bucătăriei. Tatăl strigă:

— Ştefanie dragă, pune-l în două cu apă. Pune-l în două, să bem pentru erou.

Stăteau acum faţă în faţă. Tatăl bău o înghiţitură din paharul cu rachiu de coacăze îndoit cu apă. Se strâmbă, îl ustura gâtul, nu era obişnuit, dar spuse:

— Te simţi alt om, te înzdrăveneşte. Bună!

Tatăl aşeză paharul pe colţul bufetului. Se mişca prin odaie cu mâinile la spate. Se opri în faţa unui tablou, încadrat în rama ovală. Era o fotografie lucrată în sepia, cu retuş bogat, făcut de o mână de gospodar. Din mulţimea de nuanţe cafenii se desprindea chipul unui adolescent în uniformă de licean. Era un tânăr subţiratic, stătea pe scaun, i se vedeau genunchii îndoiţi peste care se arcuiau ţepene dungile pantalonilor, paralele. Îşi sprijinea cotul pe o măsuţă rotundă, lângă un vas cu flori. Părul incert castaniu, cu firul moale, nu prea des, era pieptănat pe spate şi, izbitor de subţire, gâtul răsărea alb din gulerul încheiat sub mărul lui Adam. Pielea obrazului era prea întinsă, imberbă şi, poate din cauza asta, părea străvezie. Jos, în dreapta, scria: Foto-Max-Express.

Tatăl spuse:

— Ovreiul se pricepea la fotografii. Marcel parcă-i viu. Acum coboară din cadră. Are să ajungă un om mare băiatul ăsta. Poate general.

Femeia se apropie. Ţinea în mână cârpa galbenă. Amândoi se uitau. Ea trecu uşor cârpa peste sticla care acoperea fotografia.

— Aşa era când a plecat: un copil anemic, slăbuţ, spuse ea.

— Ce anemic, ce tot vorbeşti, să-l vezi acum, nu-l mai recunoşti.

— De unde ştii? întrebă ea mirată, parcă trezită din somn.

— Îmi închipui. Doar nu vine de la balul prefecturii. Nu vezi cum scrie? Parcă face altfel, nu ştiu cum, şi literele, zău. Va trebui, mamă, să te ţii tare, să nu plângi, ne facem de râs. Trebuie să-i arătăm înţelegere.

— Da.

Mama duse la repezeală cârpa galbenă la ochi, îşi şterse o lacrimă. Rămaseră urme.

— Să-i spui Emiliei să nu-l supere, cum avea ea obiceiul, băiatul vine de pe front.

— Da.

— Cu aerele ei s-ar putea să-l supere, nu?

— Da, spuse iarăşi mama şi privea fotografia.

— Emilia nu-mi place în ultima vreme, zise tatăl.

Vru să bea din paharul rămas aproape plin pe colţul bufetului, dar îşi aduse aminte că nu are voie să bea, mai bine zis se temea, nu suporta alcoolul, convins fiind că suferă de stomac, deşi analizele nu-l găsiseră niciodată bolnav; apoi se gândi că trăieşte un eveniment solemn, poate bea, şi renunţă, gândindu-se cu satisfacţie la clipa când va ciocni cu fiul său, un fiu care se întoarce din lupte, este probabil neras, are faţa brăzdată de vânturi şi ploi, miroase a mahorcă şi sudoare! Odată, în sala de aşteptare, la gară, era o mulţime de soldaţi şi toţi miroseau astfel. Călcând atunci printre trupurile întinse pe mozaicul sălii, gândise: mahorcă, asta trebuie să fie mahorca, domnule, despre care citim uneori. De altfel, nici nu era fumător, avusese în copilărie o bronşită. Dar i se păreau a fi două cuvinte dure, cât se poate de bărbăteşti, îi plăcea să le asocieze de multe ori unor vise ale lui secrete. Mahorcă şi sudoare! Începu să fredoneze, mişcându-se prin casă, o melodie bine-cunoscută, un marş vesel.

Femeia ştergea praful de pe bufet. Luă paharul şi îl aşeză pe neobservate îndărătul unui tirolez din porţelan. „Alecu n-are voie să bea, dar acu’, la bucuria asta... Şi are să bea şi când o veni băiatul. Se poate îmbolnăvi.“ Scoase mai în faţă unul dintre obiectele acelea care stau pe console, în vitrinele dulapurilor şi oriunde se găseşte un colţ liber într-o casă de oameni cumsecade: era o moară de vânt olandeză, dar s-ar fi putut la fel de bine să fie un buldog cu jambiere. (Bărbatul văzuse manevra cu paharul şi se bucură în tăcere; va avea prilejul să se supere, nu prea tare, să-şi facă însă simţită prezenţa, el, capul familiei, sâcâit o viaţă întreagă de nevastă.) Femeia se gândi cum să scoată cu totul paharul din cameră. Era o zi mare, cu toate acestea, puteau fi evitate excesele.

6

Nu era nevoie ca mama să închidă ochii. Nu! Totul deveni, pe lumină, aidoma serilor copiate după stampele privind viaţa fericită a familiei engleze de la sfârşitul veacului trecut: aceste stampe în care fetiţe cu bucle lungi şi volane nostime, de sub care se văd pantalonaşi strânşi pe picior cu tiv dantelat, stau cu capul aplecat pe o parte, jucându-se în linişte desăvârşită în jurul mamei, o doamnă respectabilă care coase, iar tatăl, eventual cu favoriţi boemi, citeşte, mai încolo stă câinele, dog, pe o pernă orientală doarme pisica, un candelabru complicat le dă doar atâta lumină cât trebuie, iar în căminul larg, pe consola căruia un ceas dintre cele mai pitoreşti măsoară tihna, ard doi buşteni!... Da, mama stătea cu Marcel şi Emilia şi Alecu uneori, iarna, pe scaune şi priveau toţi patru în gura sobei, după ce uşa de tuci fusese dată în lături; mormanul de jar trosnea subţire, ultima rămăşiţă a lemnelor arse peste zi, lemne tăiate potrivit, pentru ca nu cumva flăcările, întinzându-se, să aprindă hornul. Erau ierni frumoase, iar copiii erau mici şi, dacă aveai un fular bun şi un palton călduros, nu trebuia numaidecât să fii bărbat ca să rezişti, iar ea nici nu dorise pentru fiul ei asta. Ar fi vrut să-l vadă pe Marcel profesor sau avocat, oricum o muncă onorabilă, iar ea să trăiască, să fie bătrână, să-i împletească ciorapi de lână şi fulare groase (dacă el nu ar fi vrut să le poarte, ea, mama, zâmbind printre lacrimi, l-ar fi obligat, cu dragostea ei, să le poarte), mănuşi cu un singur deget, fiindcă în iernile cu geruri mari singurele mănuşi potrivite sunt cele cu un deget. Era debil băiatul, se îmbolnăvea repede şi ea trebuia să-l îngrijească. Ce femeie ar fi putut oare s-o facă, ştiut fiind că aceste femei prezintă un pericol permanent pentru un băiat ca Marcel? El nu-şi ridica ochii la o fată, era sfios, iar mama observase asta, ştiuse să vadă: prezenţa unei fete – erau colege ale Emiliei – îl strivea şi, când încerca să vorbească, spunea prostii lungi şi numai mamei îi era milă... Fruntea lui era îngrozitoare în asemenea împrejurări. O spaimă nelămurită luă locul călătoriei confortabile în trecutul nu prea depărtat al familiei Descu. Această spaimă era cuprinsă încă în mirarea venită pe neaşteptate: cum de putuse ea, mama, să aştepte doi ani întoarcerea feciorului şi acum să-şi dea seama, abia acum, că a aşteptat doi ani şi în tot acest timp ea n-a murit niciodată. Fără vreo legătură cu asta, spuse:

— Oare cum o să fie întâlnirea dintre el şi Emilia?

— O, spuse tatăl, Emilia va trebui în sfârşit să recunoască!

— Da, Alecule, cred că ai dreptate.

Mâinile femeii se însufleţiră, contaminate de vigoarea şi mărimea acestui O al bărbatului ei, atât de larg, de umflat, încât prin golul lui ar fi putut încăpea cu uşurinţă capul unui elefant de şapte ani.

Tatăl adăugă:

— De altfel, tu ştii, n-am înţeles niciodată răutăţile Emiliei. Sunt un părinte imparţial, nu fac deosebire, tu ştii. Mică, Emilia a fost un copil admirabil. Ţi-aduci aminte cum cânta de frumos. Adu-ţi aminte! Spune tu dacă am făcut eu vreodată deosebire! Dar ea a făcut. N-a spus-o, dar a făcut, domnule, a făcut mereu deosebire, am simţit-o de la început, avea numai zece ani şi am simţit-o. Am zis ceva? N-am zis. Parcă văd. Băiatul era mare, avea paişpe sau cinşpe ani. Foarte bine. Ea era mai tare la franceză, şi ce dacă era mai tare? Ţi-aduci aminte, nu? Casa plină de prietene de-ale ei şi ce nevoie era să râdă de băiat când cu poezia în franţuzeşte şi el s-a bâlbâit şi i-a curs o lacrimă (bine, accept, n-ar fi trebuit, dar era şi el un copil, şi ele erau atâtea), iar ea ce trebuia să spună: „prostule, eşti un prost“ şi să râdă, iar celelalte să facă la fel. Atunci a început. Foarte bine, el a vrut să-i plătească. Parcă ce i-a făcut? Mai nimic, dar ea, rea din fire, imediat mi-am dat seama, a început cu bătaia de joc, doar o ştii. N-a ţinut, domnule, măcar o dată seama că ne-am sacrificat pentru ea, nu i-am spus-o de la obraz niciodată, dar acum, dacă-şi dă în petec, i-o spun, scurt şi cuprinzător, să ştii...

— Te rog, Alecule, vai, nu aşa, te rog – ochii mamei erau morţi de oboseală –, sunt copiii noştri, Alecule, tu ştii, nu aşa...

— Ai noştri, ai nenoştri, domnişoara trebuie să ştie, să-i intre în cap. Dar, ah, domnule, ce să mă încălzesc de pomană. Sunt sigur (Alecu Descu îşi sprijini mâinile în şolduri; aşa cum stătea şi privea şi zâmbea, era un mare conducător de oşti, un învingător care n-a cunoscut înfrângeri) că Emilia va fi impresionată de acest bărbat care vine de pe front, sunt sigur. La urma urmei, e o fată bună, deşi în ultima vreme, ţi-am spus, mi se pare nu ştiu cum, parcă ascunde ceva, parcă nu ştiu ce să zic, dar sunt copiii noştri, sigur că da...

„Cât eşti tu de bun Alecule“, gândi mama, „eşti nervos şi cam repezit, dar ai un suflet bun, de mine nu te poţi ascunde, te cunosc“.

— Erau şi două firi deosebite, spuse ea. Emilia e mai altfel, Marcelică era timid, tu ştii.

— Tot cu Marcelică, tot cu timid mă serveşti, doamnă. Nu că vreau să fac comparaţie, nu, nu-ţi închipui, sunt destul de, înţelegi, ca să-mi dau seama, dar trebuie să ştii, da, toţi bărbaţii mari au fost timizi. Se ştie că Traian a fost de fapt un timid. Şi Cezar, da – îşi netezi reverul halatului –, da, chiar şi el a fost, ce să mai vorbim, un timid. Iar Mihai Viteazu, cu toată istoria pe care am învăţat-o noi, ei bine, a fost tot aşa.

Mama oftă. Visul ei: o fată şi un băiat. Băiatul mai mare, fata mai mică. Băiatul creşte, se face bărbat. Bărbatul, ca bărbaţii. Fata, pe lângă mamă, pe lângă casă. O fată e altceva. Chiar după ce se mărită, o fată e altceva, nu-i un băiat, deşi amândoi sunt la fel de iubiţi. De fapt, aceasta este familia. Tatăl, mama, o fată şi un băiat! La început fusese bine. Se născuse Marcel. Era băiat. Dar pe urmă nu mai fusese bine. Fata nu venea. Şi nici nu avea să mai vie. Mama plângea, mai ales spre sfârşitul toamnelor, când prin geamul aburit vedea căzând zăpada apoasă care se topea înainte de a ajunge jos şi era vremea noroaielor şi a frigului ud. Băiatul împlini patru ani, Emilia abia se năştea, în casa mamei ei, în alt oraş. Mama Emiliei era sora mamei băiatului şi muri repede, iar fata deveni Emilia Descu şi toate ar fi putut să fie foarte bune. (Copiii nu ştiau că nu sunt fraţi „buni“.)

7

Da, toate ar fi putut să fie foarte bune.

Într-una din zile, pe când băiatul şi fata nu erau decât nişte copii, iar viaţa se scurgea lin, caldă şi plină de fericire, într-un cuvânt, o viaţă căreia nu aveai ce să-i adaugi, se petrecu un fapt aproape lipsit de importanţă. (Într-o casă unde se găsesc o fată şi un băiat, ea mai mică, el mai mare, se petrec zilnic mii de asemenea mărunţişuri!) În spatele casei lor era o grădină nu prea mare, câţiva pomi fructiferi, o masă de scânduri cu picioarele încrucişate înfipte în pământ, o bancă asemănătoare, un leagăn care nu era altceva decât o frânghie legată cu amândouă capetele de craca laterală a unui cireş. Dar totul era nespus de frumos! Cei doi copii, împreună cu alţii, se jucară toată după-amiaza, folosind leagănul, copacii, masa, banca, acoperişul magaziei, beciul. Apoi obosiră. Ceilalţi plecară.

Mama făcea papanaşi şi, în timp ce bucăţile frumos tipărite de brânză cu mirodenii, cu ou şi cu tot ce trebuie se frigeau în tigaie (asta se întâmpla într-o bucătărie de vară), ea ieşise de multe ori şi privise, venindu-i să plângă, jocul copiilor. Apoi termină papanaşii şi intră în casă. Nimeni nu avea voie să se atingă de bunătăţile care se păstrau calde, în rolă, până la ora mesei. Băiatul luă un papanaş. Emilia îl privi cu teamă, plină însă de îndemnul criminal de a muşca din papanaşul oprit. Băiatul mesteca, era slab, mai bine zis firav, râdea încet după fiecare înghiţitură şi o privea pe Emilia. În cele din urmă, îi dădu să guste. „Ce-o să zică mama?“, se întrebă fata îngrijorată, dar, în acelaşi timp, înghiţi, aproape fără să mestece, bucata de papanaş. „N-are de unde şti“, spuse băiatul. Îşi linse degetele, apoi le şterse cu dosul feţei de masă. Nu mai râse, ochii îi luciră pe neaşteptate şi spuse: „Uite, Emilia, ia şi tu unul de ăsta, ascunde-l în buzunarul şorţului şi hai în grădină să-l mâncăm, hai repede“. Ieşi în uşa deschisă şi adăugă: „Hai, că nu vine nimeni, mama e în casă“. Sfâşiată de frică, fetiţa luă un papanaş. Era gras, fierbinte, îi fripse degetele. Îl strecură în buzunarul şorţului. Fratele ei stătea în uşă, în mijlocul uşii deschise, cu picioarele depărtate, cu mâinile în lături, ţinând uşorii pentru a nu fi strivit de ei şi deodată începu să râdă şi strigă: „Hoţul, mamă, hoţul la papanaşi, uite hoţul, vino repede, mamă, mamă!“. Fata se izbi în el cuprinsă de frică, apoi se uită în jurul ei, văzu pereţii prin care nu putea trece, bunul ei frate râdea în hohote şi, iată, apăru mama. Băiatul se dădu respectuos la o parte şi, obosit de râs, părea mult mai slab, gata să cadă şi să moară parcă. Mama stătea în prag, frica Emiliei făcu loc în întregime unei linişti care nu putea fi adevărată. Avea nouă ani. Scoase papanaşul, fierbinte încă, din buzunarul şorţului. Spuse răspicat, ca la şcoală, ca atunci când, ştiind lecţia, nu-ţi pasă nici de director: „Prostule! Bâlbâitule! Fricosule! Boule şi prostule, prostule!“, după care se duse în grădină, se urcă în leagănul de frânghie, plânse, plânse şi iar plânse. Mama intră în casă.

Întâmplări lipsite de importanţă, asemănătoare întru câtva acesteia, avură loc pe măsura trecerii anilor destul de des, cine le-a numărat parcă?!

Uneori, tatăl încerca să fie autoritar, dar nu reuşea să depăşească o anumită gravitate, pe care Emilia nu o comenta, dar în sinea ei o bucurie întunecată o făcea să ardă în mari plăceri ascunse, cu o patimă rea, neiertătoare. Uneori, când familia, la sfârşit de săptămână, juca Monopoly, pe masa mare din „odaia din faţă“, în timp ce fratele ei ezita îndelung pentru a-şi plasa acţiunile, Emilia spunea blând, foarte prietenoasă: nătărăul de Marcel, blegul de Marcel, prostul; iar băiatul nu reuşea decât să arunce capul într-o parte, dintr-un vechi obicei. Mama stătea cu mâinile adunate în poală şi plângea, mirându-se printre suspine de felul ciudat, după ea, de a fi al fetei şi se întreba: „Oare cu cine o fi semănând fata asta?“.

8

— Ascultă, zise tatăl, sunt sigur, uite, cum mă vezi şi te văd că domnişoara Emilia de data asta nu va avea încotro, ai să te convingi. Oho, abia aştept, mamă, abia aştept, să vezi tu atunci, ha, ha, oho, ehe...

— Vai, Alecule! tresări femeia.

— Ce-i? spuse el şi se opri, şi se lăsă tăcere.

— De ce n-a scris?

— Cum n-a scris, ce tot vorbeşti!

— De ce n-a scris când vine? Să-l aşteptăm, ştii, să spună şi el ora, trenul, ştii, dacă...

— Dacă, dacă, iar prostii, iar cobeşti. Ora! Ce oră? Îl aşteptăm azi. Nu, vine mâine! Ce ştii tu, surpriza e totul.

— Sigur, sigur, spuse repede femeia, vine, cum să nu vină, aşa sunt eu, doar mă cunoşti.

Tatăl zise pe neaşteptate:

— Ce-ar fi? Cred că era bine dacă mai chemam pe cineva în seara asta. Sunt sigur, înţelegi, că azi vine, îmi pare rău că n-am fost la trenul ăsta în gară, trebuia să fi mers, eu am presimţirile mele. S-o fi chemat pe madam Nanu, să-i fi spus Emiliei s-o aducă pe Anişoara.

— Lasă, mâine. Să se simtă băiatul bine. Abia a venit şi, hop, lume. Mâine o să-i chemăm.

— Mâine, spuse el, mâine. Ştii ceva?... Să-i vorbeşti totuşi Emiliei, să nu-l supere, nu face...

9

Căldura îl făcu să-şi bată din nou ordonanţa. Cizmele îi strângeau laba piciorului, obielele ude îi ardeau la fiecare doi paşi carnea moale, fiartă, dintre degete. Tunica lui de tânăr locotenent i se lipise de spate. Inutil, pistolul greu, fierbinte, încărcat, îi aminti că trebuie să fie demn, aşa că nu se aşeză pe bordura trotuarului. Castanii erau bătrâni. Frunzele atârnau omorâte sau gata să moară de căldură, înmuiate în praf. Castanii nu aveau nici o culoare. Frunzele sufereau de aceeaşi lipsă de culoare. Iar cerul, pe care locotenentul îl văzu atunci când ridică ochii prin coroanele obosite ale castanilor, murea din lipsă de culoare. Coborî ochii, îşi văzu cizmele prăfuite. „Ce drumuri aţi umblat voi“, gândi. „V-aţi umplut de glorie, fetelor. Dar ce vă spun eu vouă, ştiţi mai bine ca mine. Mai bine să vorbim despre amor, fetelor.“ Fără să se bâlbâie, cu dezinvoltură, cu spirit, el începu să-şi povestească una dintre aventurile galante pe care le-ar fi putut avea. Apoi povesti alta. Aceste două fete blonde cu şolduri picante, semănând între ele, cu tocuri ortopedice şi fuste deasupra genunchilor, păreau copleşite de elocvenţa locotenentului. Nu scoteau o vorbă. Tăceau ca două cizme. La rândul lui, locotenentul, fiind sigur că nu poate fi contrazis, având certitudinea unei victorii sentimentale, se purta ca atare. Aici, se pare, era şi cauza succesului său. Acest succes îl umplu de mulţumire, de linişte, trebuia neapărat iarăşi să împartă cuiva daruri. „Da, fetelor, asta-i viaţa, ce să-i faci. Toţi suntem oameni.“ Vârful cizmei stângi era plin de pământ uscat, plin de furnici strivite.

— Ei, Doamne, oftă locotenentul Descu, nimic pe lumea asta fără sacrificii.

Pe carâmbul celeilalte cizme urca o furnică vie. Greaţa se ridică fără grabă cu gustul uleiului de ricin, ca mercurul într-un termometru. Se opri în locul obişnuit. Dar era vremea generozităţii. Locotenentul se aplecă, luă furnica, o ţinu cu grijă între două degete, îi dădu drumul pe asfalt. Furnica porni înapoi spre cetatea devastată, unde fusese casa ei.

— Du-te, spuse el drăgăstos, iar greaţa începu să coboare şi nu era deloc rău. Chiar dacă uneori se ascundea, era mai bine, mai ales că altă soluţie nu exista.

10

În groapa unde se afla întins între două tufe de alun, acoperit cu frunze ude, cu crengi ude, ascuns în negura şi fumul exploziilor, frica nu-l părăsise nici o clipă. Groapa nu era adâncă. Încercă să-şi amintească: aşadar, el stătea întins în groapă. Cum de a ajuns aici? Era greu de aflat. Vag, îi stăruia în minte atacul, focul încrucişat de mitraliere, mirosul sângelui, nişte urlete, o înjurătură, ploaia continuă, clasica ploaie, nelipsita ploaie din timpul atacurilor. Se pare că totul s-a petrecut dis-de-dimineaţă. Se răsuci pe o parte. Văzu o lumină neclară, lumina sfârşitului zilei. Faptul că stătea aici din zori, iar acum se apropia probabil noaptea, nu-i spunea mare lucru. Teama continua să-i cenzureze gândurile şi tot ea îl aruncase în groapă, îl acoperise cu frunze, îl silise să nu urle. Găsise noroi în jurul lui, îşi mânjise casca, fără să ştie atunci de ce face asta, convins acum când îşi aduce aminte că, desigur, luciul ei l-ar fi putut da de gol. Era simplu. Ceva, un fel de cărămidă, urmat în acelaşi timp de o greutate mult mai mare îl fripse în mijlocul spatelui. Alături căzură la un loc trei cunoscute înjurături româneşti. Sublocotenentul gemu. Celălalt era soldatul Oprişan I. Marin, care încerca să stabilească legătura întreruptă între companii. Ploaia se înteţi. Iar noaptea, care atâta aştepta, se făcu simţită.

„Sunteţi rănit, domnule sublocotenent?“, întrebă Oprişan I. Marin. (Până în clipa când nimerise unde nimerise, acest soldat tânăr nu se gândise încă la propria moarte, deşi o văzuse în ochii multora şi în ochii mamei sale, acasă, în câmpia uscată a Dobrogei. Pe neaşteptate, acum, el îşi simţi moartea şi începu să se teamă. Fiindcă îl aşteptau încă multe treburi la el în sat, n-o crezu şi uită de ea.)

„Da, sunt rănit“, spuse sublocotenentul. „Ajută-mă.“

„Atacul a fost respins, spuse soldatul, suntem tot pe vechea poziţie. Treceţi mâna după gâtul meu.“

Între timp, noaptea se făcu de tot stăpână. Ploaia nu se oprea. O rachetă verde căzu departe.

„Pute urât în groapa asta“, spuse Oprişan I. Marin.

„Văd că pot merge“, zise în şoaptă sublocotenentul Descu. „Treci tu înainte. Merg după tine.“

Soldatul porni aplecat deasupra armei, aproape în patru labe. Tăcut, Descu, în urma lui, îşi desfăcu tocul revolverului. Frica îl făcu pe sublocotenent să geamă.

„Să vă ajut, domnule sublocotenent“, şopti soldatul.

„Mergi înainte, trebuie să ajungem. N-am nimic.“

Soldatul se gândi că cel din spatele lui e foarte puternic, e un om şi jumătate şi nu putu să nu-l admire. Descu trase piedica revolverului, ţinti spatele abia văzut din faţa lui şi trase. Percutorul pocni scurt, capsa udă nu luă foc. Descu se opri. Soldatul nu auzise nimic, îl întrebă din nou dacă are nevoie de ajutor, primi acelaşi răspuns, porni mai departe. Sublocotenentul se gândi cu disperare la o baionetă, la o rangă de fier, la o sabie de paradă.

„Trebuie s-o luăm la dreapta“, spuse Oprişan I. Marin. Nu se auzea nici un zgomot în afară de ploaia care cădea în întuneric. „Staţi aici dumneavoastră“, continuă soldatul. „Mi se pare că am greşit drumul. Vreau să văd ce-i în partea asta.“

Descu rămase pe loc. Spuse în gând o rugăciune scurtă, pe care o ştia încă dinainte de a merge la şcoală. Soldatul nu se mai vedea. Nu departe, spre dreapta, izbucni o flacără scurtă, o explozie albă. Descu se trânti în noroi. Urmară câteva rafale de mitralieră şi din nou rămase numai ploaia. Sprijinit pe mâini, Descu înălţă capul. Nu trecu mult şi se auzi vaietul slab al soldatului. Ajunse lângă el.

„Puteţi merge singur, domnule sublocotenent? Cred că a fost o mină.“

Apoi gemu scurt, întretăiat, ceru apă, spuse un nume de femeie, un altul de bărbat, îşi reveni şi începu să se roage, spuse că nu vrea să moară, din nou ceru apă şi spuse numele femeii.

Descu se aplecă asupra lui. Soldatul spuse:

„Nu simt nimic din ce-am avut în partea dreaptă. Apucaţi din stânga, în stânga simt şi piciorul, şi umărul, din stânga, domnule sublocotenent. Apă, apă...“

Descu se ridică într-un genunchi, apucă strâns încheietura mâinii drepte a celuilalt. Smuci şi săltă trupul pe un umăr.

„Oh, oh, Doamne, nu, nu, de ce? V-am spus nu, nu“, răcni stins soldatul, apoi tăcu şi Descu simţi cum cel din spatele lui devine treptat, o dată, de două ori, de trei ori mai greu. Când îl lăsă jos, sufletul tânăr al lui Oprişan I. Marin ajunsese de mult în câmpia Dobrogei. Descu se gândi din nou la rugăciunea ştiută din copilărie, dar, deşi era foarte scurtă, constată că uitase mai bine de jumătate. Porni târându-se în coate şi genunchi. Nu merse mult. Se întoarse, luă mortul în spate şi, astfel, spre dimineaţă ajunse în liniile româneşti. Raportă că fusese lovit de suflul unei explozii, că fusese găsit de soldatul Oprişan I. Marin, că soldatul călcase pe o mină şi din raportul său mai reieşea că, trecând peste primejdii nenumărate, el, sublocotenentul Descu, adusese pe rănit folosind numai puterile lui proprii, slăbite, bineînţeles, de suflul exploziei. După care îşi înfipse pumnii sub centiron şi vărsă, mai întâi ce mâncase, apoi ce băuse, pe urmă fierea, iar la urmă de tot sângele şi se îmbolnăvi rău şi zăcu.

„Soldatul era mort de mult“, spuse medicul, dar nu uită să sublinieze gestul de eroism al tânărului sublocotenent care nu avusese timp să observe că rănitul moare sau, admiţând că ar fi dispus de acest timp, sperase totuşi în salvarea lui şi termină cu „maximum omeneşte posibil“. Medicul era căpitan, în viaţa civilă avusese o frumoasă clientelă în oraşul lui; de câte ori avea prilejul, spunea că regretă „vremea bună de odinioară“. Evident, era un sentimental, iar în ceea ce priveşte băutura, îi plăcea vinul de Porto.

La popotă se vorbi despre asta, iar căpitanul Manea Gelcu zise: „Ai o stea bună, domnul meu. Ai noroc, dar nu uita că norocul ajută numai pe cei curajoşi. Îmi placi, mai vorbim, pune-te repede pe picioare. Mă înşelasem în privinţa dumitale. Mai vorbim“.

Un as ca Manea Gelcu nu face afirmaţii gratuite. Cu atât mai mult cu cât atunci, în urmă cu numai o lună, la venirea lui Descu, după ce acestuia i se făcuse rău şi căzuse din picioare (o mică petrecere de campanie cu bărbaţi tineri veşnic în umbra morţii şi femei lacome, pradă de război, dar nu prea dispuse să le facă pe plac), căpitanul Manea Gelcu spusese: „Săracul, se teme. Mi se pare că dumnealui e fată mare“.

11

„Complexele mele“, se gândi locotenentul, „nu fac două parale, sunt inventate de mine, nu există. Doar nu toţi, şi în primul rând Manea Gelcu, sunt nişte idioţi. Le rămân dator; au văzut lucrurile adevărate din mine şi m-au ajutat să le văd şi eu. M-au încurajat. Sunt oameni cumsecade. Fără ei aş fi rămas băiatul mamei. Şi mama asta! Plânge şi iar plânge... Da, m-am călit, sunt tare acum, mi-a trecut frica, suntem tari...“.

Deşi trupul îi era muiat în sudoare, gâtul i se uscase de tot, gingiile ardeau şi ele. Strada era goală. Pe celălalt trotuar văzu o firmă galbenă pe care scria: Brăgărie. Nu-şi mai dori nimic altceva decât un pahar cu bragă rece. Paharul trebuie să fie aburit.

Intră. Interiorul nu mai era al vechii brăgării pe care o cunoştea. Pe tejgheaua de zinc se montase un aparat strălucitor de făcut sifon, încadrat de cilindrii ca nişte sfeşnice de sticlă în care se odihneau siropuri galbene şi roşii. În spatele tejghelei stătea o fată frumoasă cu braţele goale, pline, nevăzute de soare. Descu îşi lipi palma înfierbântată de cilindrul arămiu al aparatului pentru sifon. Traversând strada, Descu se gândise să bea trei pahare cu bragă rece. Dacă ar fi fost cu mama, ea nu i-ar fi dat voie să bea nici unul. E încălzit. Se poate îmbolnăvi. Mulţumit că nimeni nu-l împiedică să facă ce vrea, zâmbi, era un adevărat bărbat. În aceeaşi clipă îl cuprinse o nelinişte vecină cu un fel de furie, gândindu-se că el, ofiţer, se teme de mama lui.

Fata se pregăti să-l întrebe, după îndatoririle ei fireşti. Desigur, n-ar strica să-i facă puţină curte. Scândurile de pe jos erau date cu petrosin. Era răcoare. Ar fi putut începe chiar cu asta. Ba nu! Mai bine o întreabă, insinuând, bineînţeles, cu totul altceva, de ce n-au schimbat firma, fiindcă înăuntru au limonadă, siropuri, iar acolo scrie Brăgărie, se poate? O, desigur, s-ar culca chiar acum cu această fată, îşi dă seama, dar îl apucă lenea şi teama gândindu-se câte mai are de făcut până să ajungă la asta! Bine că Manea Gelcu e departe, nu-l poate vedea. Bine! Are s-o întrebe dacă-i plac filmele de război. Ce-ai putea, la urma urmei, discuta altceva cu o fată simplă? Da! Apoi ar putea merge mâine la cinematograf. Fata e frumoasă. Nimeni n-ar şti cu ce se ocupă, mai ales că se vede: ştie să se îmbrace, ştie să poarte o fustă, o bluză, are gust. Nu, nicidecum ea n-ar refuza un ofiţer. Ofiţerii plac mult femeilor, se ştie. Se trezi vorbind:

— Daţi-mi un sirop.

Obrajii i se aprinseră. Capul, golit, începu să dogorească. Degetele fetei, trandafirii, spălau acum paharul. Nu-şi putea lua ochii de la ele. Simţi că fata îl priveşte. Bănui că privirea ei e curioasă, poate îndrăzneaţă. Nu reuşi să verifice. Băutura era foarte rece. Puse banii pe tejghea.

— Mai... mai daţi u... unul.

Se bâlbâia, era îngrozitor. Fata spuse blând:

— Sunteţi foarte obosit.

Se cunoştea după glasul ei că într-adevăr crede ceea ce spune.

Atunci el îşi dădu seama că o urăşte pe această fată înainte de a o vedea, cu mult înainte de a intra aici, o urâse de la naşterea ei, ca şi cum ar fi fost de faţă atunci când ursitoarele au menit-o la căpătâi să fie frumoasă, să fie veselă, să ştie să râdă, să ştie şi să cunoască bine dragostea, să nu-i fie ruşine şi să nu-i fie frică în nici un fel, convins fiind că are destule motive s-o urască. Cu un curaj nemaipomenit, o privi în ochi. Uşor mirată, fata tăcu. Acum, Descule, atacă, spune-i ceva tare, ceva neapărat brutal! Unii bărbaţi reuşesc numai în felul acesta. Tu eşti dintre ei! Spune!

— Nu sunt obosit... Vacă!

— Tată, tată, ţipă fata spre uşa care se vedea în fundul încăperii, acoperită cu o draperie înflorată. Auzi, tată! Tată!...

Descu ieşi repede şi, pe măsură ce se depărta, se gândi cu furie şi cu un fel de linişte în acelaşi timp cât de simplu este când eşti singur, cât poţi fi atunci de curajos şi cât de comodă, cât de sinceră poate fi o discuţie, de pildă, cu cizmele tale, cărora le poţi spune „fetelor!“ şi atunci eşti sigur de tine, iar cizmele sunt fete bune şi ascultătoare. Şi se mai gândi dacă a fost îndeajuns de brutal cu fata care vinde sirop.

12

Tatăl, Alecu Descu, se adresă Emiliei când ea veni de la şcoală:

— Ştii că vine Marcel. Walter. Te rog să fii rezonabilă.

— Cum adică?

Semăna acum cu mama ei adevărată. Avea mâini subţiri şi degete lungi. Mâini aproape perfecte, spunea profesorul Dorneanu, am s-o invit la cercul nostru de desen, model mai bun încă n-am întâlnit.

— Te rog să nu fii obraznică, spuse tata.

— Nu ştiu cum m-aş purta altfel decât de obicei. De obicei mă port frumos, nu?

Mama spuse rar, mustrător, din uşă:

— Emilia!

— Fratele tău e un erou, spuse tatăl. Trebuie stimat. Va ajunge, sunt sigur, cineva.

— Vai, tată, nici nu cred că s-ar putea întâmpla altfel. Cineva. Am să chem fetele. Facem o serată. O chem şi pe Anişoara. Să vezi cum mai roşeşte ofiţerul nostru. Parcă-l văd.

— Emilia!

— Nu-ţi dau voie, domnişoară!

Fata nu mai vorbi. Tatăl tuşea. Mama se aşeză pe un scaun. Foarte nevinovată, Emilia spuse:

— Nu v-am întrebat niciodată. De ce îşi zice în ultima vreme Walter-Marcel? Ce-a păţit?

Tatăl şi mama se uitară unul la altul. (La sfârşitul unei scrisori, băiatul adăugase: „P.S. Să-mi scrieţi pe numele Walter Marcel Descu. Mai bine Walter Descu. Neapărat cu W. Acelaşi“.)

Tatăl spuse important, grav, un om care ştie multe:

— Poate aşa cere regulamentul.

Mama zise:

— Poate a fost decorat.

Emilia spuse şi ea:

— Poate din cauza lui Walter Mărăcineanu.

Era aproape tristă.

— Walter, spuse tatăl. Dubluveul joacă un rol.

13

Altădată casa era destul de aproape de gară. Despre strada pe care locuiau ei se spunea în oraş că este aproape şi de centru, şi de gară, deci are o poziţie admirabilă... Îi păru rău că n-a rămas în trăsură. Ar fi ajuns. Oricum, în trăsură e altfel. Fără îndoială, există posibilitatea altei trăsuri. Incidentul cu fata n-ar mai fi avut loc. Trebuia evitat acest incident. A spus prostii, a fost ridicol, fata era vinovată, locotenentul avea toată dreptatea s-o urască. Vina este numai şi numai a ei. Cerul gurii lui era din nou uscat, ardea acum în flăcări subţiri, albastre, cerea cu orice preţ apă: apă nu era. Important e că nu l-a văzut nimeni, că nu erau şi alţii de faţă. Ăsta e cel mai important lucru. Şi dacă te gândeşti bine, totul s-a întâmplat din cauza oboselii... Faţă de întâlnirile pe care le-a avut el cu moartea, fleacul de întâmplare cu fata de la siropuri rămâne fără dimensiuni. Fiindcă, spunea frumosul căpitan Manea Gelcu, cu ce se pot oare, domnii mei, compara întâlnirile succesive cu moartea? Numai cu alte întâlniri succesive cu moartea, cu nimic altceva! Ce poate însă şti o biată fată care vinde limonadă despre importanţa, despre voluptatea unui astfel de rendez-vous? Rien!

De altfel, frica începuse cu mult înainte. La început, n-a fost decât frica pe care gândul întâlnirii cu moartea i-o strecura în stomac. Vărsăturile provocate sau spontane nu-i foloseau la nimic. În trenul care-l ducea spre front, Descu stătea cu coatele sprijinite de rama de alamă a ferestrei. Din când în când, pale de fum amestecate cu zgură bine măcinată se repezeau împotriva mersului lor, lingeau când dreapta, când stânga, când acoperişurile curbe ale vagoanelor. Un câmp bolnăvicios începea de la baza terasamentului şi se rostogolea fără putere, de-o parte şi de alta a liniei ferate, până dincolo de cele mai adânci depărtări şi nu se vedea nici o casă, nici un om, nici un copac. Unde erau munţii, unde erau pădurile, unde erau apele? Stomacul dădu semne de oboseală. Vru să ridice fereastra. Atunci văzu, nu prea departe, depărtându-se în salturi prelungi, în adâncul câmpiei, un iepure. Nu era decât un iepure, un ghem cenuşiu de frică. O poftă nestăpânită de fugă cuprinsese picioarele sublocotenentului Descu. Fără să ştie de ce trebuie să scape, nu simţea altceva decât nevoia de a scăpa. Se smulse de la fereastră, se împiedică între genunchii opuşi, alăturaţi, depărtaţi, încrucişaţi ai celor din compartiment, trase uşa, se izbi cu pieptul în fereastra culoarului îngust. În urmă, câteva voci obosite încercară să glumească despre neajunsurile durerilor de burtă, sare amară, mâncăruri grase. Descu se întoarse la locul lui. Geamul era ridicat. Acoperit cu mantaua, încercă să doarmă. Dar iepurele fugea mereu şi nu ajungea nicăieri, fugea în salturi, rămânea în faţa unei buruieni, se repezea înapoi, încremenea în spatele umbrei unei pietre, alerga îngrozit în altă direcţie şi nu se oprea decât pentru a se speria din nou şi a fugi. Descu trecu iarăşi printre tot felul de genunchi spre toaletă. Stătea aplecat deasupra chiuvetei. În urma lui, cei din compartiment spuneau, fără să râdă, aceleaşi glume despre diaree, sare amară, mâncare grasă. Când el se oprea în uşa compartimentului, tăceau, se prefăceau că dorm, apoi adormeau cu adevărat până când el îi trezea din nou...

14

Îşi aminti de seara răcoroasă, plină de stele ca în literatura despre serile mulţumite ale oamenilor, când, uşor ameţit de coniac, ieşise din camera lungă în care Manea Gelcu vorbise despre îndrăzneală. Elogiase în seara aceea purtarea lui demnă şi camaraderească faţă de simplul soldat Oprişan I. Marin. Era un adevărat ostaş acest sublocotenent, un vlăstar de soi. Manea Gelcu spusese: „Aşa se formează un erou“, şi: „Mi se pare că m-am înşelat atunci în privinţa dumitale...“. Ce noapte, ce stele, ce aer! Îndreptându-se spre locul unde trebuia să doarmă, Descu se lăsase pătruns de neaşteptate forme şi culori. În timp ce mirosurile locului (multe şi mereu altele) iscară un gând aiurea, străin de tot ce se întâmplase în seara din urmă: miresele îşi dau brânci. Un gând? Mai degrabă nişte vorbe de nimic. Lipsa lor de sens însă te nelinişteşte. Mai mult...

„Să ne jucăm puţin cu imaginaţia, domnilor, să ne lăsăm la mâna ei, Descule, fantezia fără limite este cadoul cel mai de preţ pe care războiul îl oferă oamenilor inteligenţi, înţelegi? Şi dacă nu, nu contează, deschide-ţi supapele de siguranţă, Descule, tot ce ai, şi lasă-te dus“, declamă Gelcu şi, brusc, se suceşte, se încruntă, tace, „gata, valea, stingerea, şi mâine e o zi şi moartea ne cheamă la datorie“. Râde. Un semn prietenos şi bărbătesc apoi, de noapte bună... Le zice căpitanul nostru, te înfioară, dar îţi place, îl simţi de partea ta... Deci: intrăm călare în oraşul nostru. Purtăm o mantie, suntem decoraţi, avem onoruri peste onoruri. Tatăl plânge, mama plânge. Dar Emilia? Aha, Emilia! Ei bine, cu toată limba ei afurisită, cu tot veninul adunat în ea, cine ştie de ce, Emilia nu va mai avea glas pentru răutăţile ei, mantia bărbatului învingător va fâlfâi uşor. Flori, confeti, fanfară militară, femei, regina balului... Afurisită Emilia, frumoasă însă, delicată, ehe...

Imaginaţie? De ce nu realitate! Stinse lampa cu petrol, se băgă în pat, o clipă pluti într-un întuneric total. Un iepure cenuşiu se opri pe picioarele mai lungi dinapoi. Urechile cădeau pe spate, se ridicau în creştet, cădeau iar pe spate, fiindcă iepurele râdea. Pe urmă începu să alerge, nu se mai văzu, apăru iarăşi, alerga acum într-un cerc larg şi urla ca un om care moare şi nu vrea să moară. Soldatul Oprişan I. Marin apăru înarmat, trase câteva focuri de armă, iepurele căzu, dar când soldatul vru să-l apuce de urechi, sări pe toate patru picioarele şi începu să alerge în jurul lui. Oprişan trase din nou, dar arma nu luă foc. O piatră mare, lângă el, se însufleţi şi începu să râdă ca o femeie rea. Oprişan aruncă puşca şi se porni pe râs. Râdea cu gura larg deschisă. Iepurele se ghemui nu departe de el, sări, Oprişan tăcu, fiindcă iepurele pătrunse prin gura lui, căzu în adânc, i se văzură picioarele din spate şi coada, apoi nu se mai văzu nimic. Iepurele ieşi de sub piatra care râdea, era acum mult mai mare şi alerga bezmetic în toate părţile. Între timp, Oprişan I. Marin murise şi îl ciuguleau nişte păsări mici. În locul pietrei se făcu o groapă cu viermi albi. Sublocotenentul Descu se trezi urlând. Aprinse lampa.

Peste trei zile, groaza din timpul nopţilor făcându-se de trei ori mai mare, Descu, în cursul unui atac nocturn, pătruns până în măduva oaselor de această groază, săvârşi o ispravă despre care, îndată ce se află, se vorbi cu mult respect; el deveni unul dintre cei mai curajoşi ofiţeri. Fu citat într-un ordin de zi. Era vorba, de fapt, despre unul dintre acele acte numite de curaj, neînţelese, gratuite, nu o dată spectaculoase, deseori de complicate manevre subconştiente, motivaţiile consemnate eventual în cărţile de istorie fiind de obicei neconvingătoare. Războaiele colecţionează nenumărate, uluitoare fapte de curaj şi abnegaţie, cele mai multe rămânând doar în arhive, nici măcar ingrediente ale istoriei povestite în manualele şcolare.

Altădată, Manea Gelcu spuse în faţa celorlalţi ofiţeri: „Domnilor, faptul, actul acesta de curaj, actul propriu-zis, dacă vreţi, nu contează. Contează starea psihică, tăria individului-autor în momentul comiterii actului, asta contează. Important e că a putut săvârşi acest act. Putea fi altul, înţelegeţi ce vreau să spun. Nici nu bem pentru asta, bem pentru Descu, individul capabil de altele asemănătoare. Să rămânem intelectuali, domnilor!“.

Un maior cu părul creţ, ofiţer de carieră, sparse un pahar plin şi spuse: „Aş vrea să am verva lui Gelcu, epuimore! Chelner, cât face paharul?“. Marea lui plăcere la chef era să spargă pahare pline, o făcea numai în cazul când bea de bucurie, fiindcă acest maior bea uneori şi de necaz, iar acum chemase chelnerul care nu exista, din nevoia unei glume bune, şi pentru a-şi aminti, dar în special pentru a face o glumă bună, şi chiar el râse primul, apoi începură să discute despre restaurantele, prietenii şi damele cunoscute. Căpitanul Sergiu Şarpe trase un foc de revolver într-o sticlă plină, după care primi felicitări călduroase. Muri a doua zi, după ce îşi descărcase automatul într-o patrulă de cazaci, îngropat sub trupurile căzute peste el din buza gropii de unde apucase să-i ciuruiască, nu şi pe acela care, la rândul lui, îl nimerise cu un singur glonte în ochiul stâng, sub cască. Distracţie şi dramă într-un singur scurt episod, va surâde Manea Gelcu. Iată aventura războiului. O mostră convingătoare, bravo, Sergiule, eşti un actor strălucit. Sacrific acest Remy Martel din colecţia personală în onoarea fostului nostru camarad. Să bem cu invidie şi amar. Sticla şi cazacii. Cinci flăcăi şi o singură rafală şi o Fetească neagră din vinoteca prinţului Vogoride, amicul meu din cavalerie, cu un sigur glonte. Vivat!

Totuşi, Manea Gelcu îl întreabă pe Descu despre isprava lui, îi ceru să-i povestească şi îl ascultă cu atenţie. Pe când vorbea, obrajii firavi, limfatici ai sublocotenentului prinseră culoare şi relief; coniacul, care-i făcuse totdeauna rău, se aşezase cum nu se putea mai bine. Vorbind cu Manea, povestindu-i cum acţionase el cu sânge rece, cât de calm fusese, cum nici măcar nu-l încercase frica, Descu se simţea din ce în ce mai liniştit, iar stomacul, în loc să se strângă ca trupul melcului presărat cu sare, cerea prietenos băutură.

„Eşti un tip, Descule.“

„Sunteţi prea amabil, domnule căpitan.“

„Mi se spune Manea. E un nume frumos, istoric mi se pare. O fantezie a părinţilor. Cred că o să ne înţelegem bine. Cum îţi mai spune, Descule, celălalt nume?“

Căpitanul avea o ţinută desăvârşită.

„Marcel, domnule căpitan, Marcel Descu“, spuse, şi pentru prima oară numele lui cel mic îi sună astfel, fără greutate, ridicol. Neistoric. Gelcu ridică una din sprâncenele lui negre:

„De ce tocmai Marcel?“ Zâmbi, îl văzuse pălind, adăugă încet, apropiat: „Nu te supăra, dar sună nu ştiu cum, îţi dai seama, nu? Păcat pentru curajul dumitale. Eşti ofiţer“.

Mama, ea ar fi trebuit întrebată, a ei a fost ideea cu acest fără vlagă Marcel.

„Cred că aveţi dreptate. Nu-i vina mea, vă daţi seama, domnule căpitan.“

„L-ai putea schimba, nu-i mare lucru. Să bem acum, domnule sublocotenent. Cred că vom fi prieteni.“

Descu se gândi că într-adevăr şi numele poate însemna ceva, contribuie şi el la ceva, singur nu-şi dăduse seama de asta.

„În sănătatea dumneavoastră, domnule căpitan.“

„Dragă Descule, totul este să ştii să nu te complici. Mi se pare că războiul te învaţă să ştii să nu te complici. Războiul e o aventură continuă, dragul meu, ne scuteşte de mici complicaţii zilnice. Singurele neplăceri sunt cu femeile, care lipsesc, nu? Aici devenim noi tari, da! Îţi mărturisesc, dacă n-aş fi fost militar, dacă aş fi lâncezit acum la moşioara mea, unde e linişte într-adevăr, dar plictiseală de moarte, nu s-ar fi ales nimic de mine. Şi, în altă ordine de idei, nici de tine. Uită-te la nemţi: ăştia ştiu ce vor. Tu eşti tânăr, poţi ajunge departe. Ai să ajungi“, izbucni în râs, clipi din ochi ca un licean. „Iar femeile sunt moarte după noi. Eşti subţire, cred că ai succes la femei. De altfel, aici mai ai de trecut un examen...“

Acum râdea în hohote.

Întins pe patul îngust, la lumina lămpii, în timp ce ordonanţa îi trăgea cizmele, Descu fluiera încet, legăna capul pe pătura aspră şi se simţea bine. Ceea ce lipsea pentru ca totul să fie bine era o femeie. Ce-ar face el dacă ar avea acum o damă! Se gândi iarăşi, ciudat, la Emilia şi vru să fie văzut de ea, să fie văzut de această fată nerecunoscătoare şi rea. O fi crescut Emilia, probabil s-a făcut frumoasă. Toţi spuneau despre ea că o să fie o femeie frumoasă... Dar Anişoara? Ea era frumoasă încă atunci, pe când o iubea el şi intra în pământ, murea de ruşine când o zărea. Anişoara trebuia să fie acum aici, în patul lui de soldat, în patul eroului, aici! Nu-i prea dăduse atenţie, curva! Ea să-i tragă cizmele, să-i desfăşoare obielele, să-i aducă ligheanul cu apă, să-l dezbrace, să-l asculte şi mută să fie de dragoste. „Hei, hei, vivandiera mea...“, improviză el un cântec, „hei, hei, vivandiera mea, unde eşti tu acum...“.

În faţa lui Gelcu îl apucase o poftă nestăpânită să vorbească despre el însuşi, asta îi îndepărta durerea de stomac, îi dădea siguranţă şi putere. Începuse să-i povestească întâmplări neîntâmplate cu liceeni şi prostituate, Gelcu bea şi râdea, striga: „Bravo, mai spune! Mai spune! Mai departe! Şi?...“. Descu nu se oprea.

15

La colţul unei străzi, colţ bine-cunoscut, unde înainte fusese o prăvălie, a cărei uşă stătea acum înţepenită de două stinghii bătute cruciş peste ea, văzu un indicator de lemn pe care scria cu negru: Spre adăpost. O pisică traversă strada şi se opri cu botul întins lângă gura canalului acoperită cu obişnuitul grilaj de care atârnau gunoaiele uscate, răsucite de căldură. Trecu prin dreptul unei case galbene. Cineva râse, undeva deasupra, probabil în balconul jupuit pe care nu-l văzuse. Sudoarea îi îngheţă pe şira spinării. Îi veni să se arunce la pământ, se trăgea asupra lui, se spărgeau proiectilele, năvăleau tancurile. Dar cum el era un locotenent curajos, trecu peste asta şi merse mai departe, în timp ce greaţa lui cea de toate zilele îşi făcea de cap.

Prin somnul care venise repede, Descu o auzise pe Emilia râzând. El călărea un cal arab, avea un braţ prins într-o eşarfă albastră, şaua era înaltă, scările luceau, în jurul mesei stătea familia. Calul mergea la pas, ocolea mobilele din cameră şi, de câte ori trecea prin spatele scaunului mamei sau tatălui, aceştia se întorceau după statuia ecvestră vie: calul şi fiul. Descu vorbea, era ascultat în cea mai mare tăcere, calul smucea cu nobleţe dârlogii, totul era frumos şi tocmai atunci mica putoare, nerecunoscătoarea Emilia, cuprinsă din cap până în picioare de râs, răsturnă paharul. Paharul nimeri într-o farfurie goală, pe marginea căreia se sprijineau o furculiţă şi un cuţit, şi acum râdeau toţi cinci: paharul, farfuria, cuţitul, furculiţa şi Emilia. Se făcea că lui nu-i pasă. El călărea şi vorbea. Tatăl se răsti la Emilia. „Cum să nu râd“, se înecă ea în hohote şi se înecară şi ceilalţi, paharul etc., „cum să nu râd, când Marcel călăreşte un iepure, cine a mai văzut un general călare pe un iepure“.

Vai, aşa era, vedea bine, strângea în pumni urechile lungi, aspre şi el crezuse că aceste urechi sunt frâul bătut în argint. Vai, era un iepure, da, numai tatăl mormăi neîncrezător: „Ce vorbeşti tu, asta ai fost întotdeauna, rea, unde vezi iepurele, e un cal“, dar mama plângând recunoscu adevărul: „E un iepure, Alecule, nu vezi că-i un iepure?!“. „Iepure pe dracu’!“, spuse tatăl.

Iepurele stătea acum în mijlocul mesei, se pregătea să fugă, dar tânărul ofiţer ţipă, fiindcă el ştia că minte, nu va fugi, va începe să latre, iar când un iepure care a fost un cal latră, se întâmplă o mare nenorocire, ceva mai grav decât moartea, ceva aproape la fel de rău ca o degradare în faţa trupei. Oricine în locul lui ar fi ţipat. Ordonanţa aduse apă, tânărul sublocotenent bău şi apoi aprinse lampa, o stinse, iar o aprinse, dar somnul nu venea. Angajă o conversaţie cu Manea Gelcu. Asta îi făcu bine. Ţinea ochii închişi. El povestea, celălalt, ca şi cum ar fi fost acolo, aproba, surâdea, cerea amănunte. Multe dintre cele spuse o dată trebuia să le repete. Dar Gelcu îi ceru să mai spună ceva despre isprava care îl consacrase. Da, cum a fost!? Şi chiar aşa s-a întâmplat? Extraordinar! Spune!

Pe neaşteptate Manea Gelcu dispăru, şi sublocotenentul erou rămase singur, faţă în faţă cu fapta lui de-a dreptul nebunească, la un pas de marea lui ispravă, care ceruse sânge rece, indiferenţă, lipsă de scrupule, aşadar forţă, multă forţă.

În mintea lui, întâmplarea se împărţise de la sine în mai multe secvenţe şi fiecare dintre acestea, la rândul ei, se rupea în bucăţi egale, aşa că totul era foarte uşor de reconstituit. Prima parte începu aşa cum începuse... Se scurse uşor. În a doua jumătate a părţii a doua, un şoarece muşcă alt şoarece în cetatea unde locuiau şoarecii, în pământ, nu prea adânc sub patul ofiţerului. Ţipătul celui muşcat făcu să crească nestăvilită şi neaşteptată în Descu dorinţa de a termina mai repede această parte. De fapt, ceea ce voia el, după cum se lămuri în aceeaşi clipă, era ca toată întâmplarea să se termine mai repede. Cu cât această dorinţă creştea, cu atât mai încet se desfăşura totul, fiecare bucată a secvenţelor iniţiale divizându-se în acelaşi timp în părţi egale; încât întreaga încăpere unde se afla locotenentul se umplu cu trecuta lui ispravă înmulţită peste măsură şi, înmulţindu-se mereu, dădea să iasă prin pereţi, din ce în ce mai mare, nu izbutea şi, copleşindu-l, îl lăsă fără aer, îl strivi, scopul acestei creşteri monstruoase fiind, desigur, uciderea lui treptată.

Fiecare parte a întâmplării acesteia, cât de neînsemnată ar fi părut, îl făcuse, îşi dădea acum prea bine seama, să treacă prin primejdii de moarte. Cum de izbutise? Dacă o singură dată ar fi acţionat altfel decât a acţionat, ei bine, acum era mort, iremediabil mort. Aer, nu avea aer! Ordonanţa veni, aduse apă; el aşa înţelesese, apă, nu aer, îi ţinu cana la gură (el bău, se gândise şi la apă când ceruse aer), apoi ieşi în vârful picioarelor, gândindu-se în mintea lui de ţăran că domnul sublocotenent a băut prea mult şi acum îl arde la lingurică, pentru că şi el, ori de câte ori întrecea măsura, suferea de arşiţă şi toată noaptea bea pe nerăsuflate apă. Soldatul zâmbi înţelegător: îşi iubea ofiţerul, era convins de asta. Această convingere o căpătase după o noapte de acalmie în prima linie, cam pe vremea cositului al doilea, când o babă cu haine negre, largi, îi spuse lui în vis că n-o să mai ţină coasa în mână; plecă baba, iar el se trezi şi plânse ca un copil, cutremurat de spaimă şi fiind sigur că va muri, nu încercă să scape în nici un fel de gândul ăsta şi aştepta. Apoi se îmbolnăvi şi îl dădură ordonanţă lui Descu şi atunci soldatul deschise ochii ca după o boală lungă spunându-şi: „Aşa trebuie să fie! Numai aici mi-e scăparea; dacă nu aici, nicăieri în altă parte“. Şi începu din nou să trăiască, nu se mai gândi la moarte, ci la toate posibilităţile de a sta pe lângă Descu, şi ar fi făcut orice pentru asta. Astfel începuse să-l iubească, da, iată cuvântul. Şi când i se părea că felul lui de dragoste slăbeşte cumva, îşi făcea remuşcări, jurându-şi să nu se mai întâmple. Scrisorile lui către cei de acasă reflectau aceste stări pe care familia – tatăl, mama şi nevasta tânără care nu apucase să prindă rod – le punea numai pe seama arpacaşului şi a mâncărurilor ţinute închise în cutii de metal. Erau siguri de asta, dar nu-i cereau explicaţii, nici n-ar fi ştiut cum să-l întrebe, cu atât mai mult cu cât el singur nu ar fi putut explica; s-ar fi mirat, poate râzând, neştiind de ce i se cer aceste explicaţii, fiindcă el nu scria niciodată ce simte, ci numai ce face. Dar nici despre asta nu ştia nimic tânărul războinic, ci voia să ajungă mai repede acasă, iar ai lui îl aşteptau.

„Acum, dacă a băut apă, se linişteşte domnul sublocotenent“, îşi spuse soldatul şi adormi cu inima împăcată, cu datoria îndeplinită.

Lumina zilei îl găsi pe sublocotenent întors pe dos, exact pe dos: tot ce fusese la el înăuntru acum era afară şi invers. Orice s-ar spune, era o situaţie neplăcută, iar dacă se adăuga faptul că avea membrele înnodate, mai precis braţele şi picioarele i se înnodaseră, fiecare o dată în diferite locuri, şi atârnau astfel, ca nişte frânghii care, din cauza grosimii, nu pot fi niciodată înnodate cum trebuie, dacă se adăuga asta, totul devenea mult mai neplăcut. Cea mai mare bucurie pentru el ar fi fost să poată vărsa, dar o soartă crudă îl împiedica aproape de fiecare dată.

16

Trecură multe zile, iar pentru Descu singurele când nu aveau dureri de stomac erau acelea în care se întâlnea cu Manea Gelcu. Iată una dintre aceste zile, spre sfârşitul ei, seara, în spatele frontului, într-o refacere de două săptămâni.

Descu stă singur într-o cameră care pare să fi fost a unei profesoare de desen. Destule amănunte spuneau asta. Îl încerca obişnuita lui indispoziţie gastrică. Pe Gelcu nu-l văzuse de două zile. Uşa se deschise şi căpitanul intră. Descu îl întâmpină cu vădită bucurie, cu emoţie chiar. Manea Gelcu este cel mai bun prieten al sublocotenentului. Toţi ştiu asta, amândoi sunt foarte simpatizaţi. Sunt numiţi simplu: cei doi. Căpitanul a adus o sticlă din băutura lui preferată.

„Te-ai descurcat bine, Descule, acum trei nopţi. Crede-mă, este bine, Descule. Dar ai în tine destul pentru mult mai bine. Ştiu ce spun. Ai de unde. Urcă. Cât mai sus, camarade. Excelsior, Descule!“

„Sunteţi prea amabil, domnule căpitan.“

„Descule, ţi-am spus: între noi, sunt Manea! Aici nu suntem la popotă, nu ne vede nimeni. Spune-mi, te rog, Manea.“

„Manea...“

„Vezi? Ai reuşit!“

„Nu mi-a fost uşor, Manea...“

„Ai trecut examenul, Descule. Acum trei nopţi ai trecut examenul: eşti tare şi la femei. Ai fost tare. Eşti un tip, îmi placi, ţi-am spus, vei ajunge.“

„N-a fost cine ştie ce, lasă...“

„Ce vorbeşti?! Te-ai purtat ca un maestru. Ia spune, dincolo ce spunea femeia, tot aşa, tot aşa?“

„A fost un fleac, căpitane.“

„Ce vorbeşti, domnule! Spune mai repede, ce mai aştepţi, eşti cineva.“

Descu povesteşte, căpitanul umple paharele, beau amândoi, râd, căpitanul are o tunică nouă, Descu se plimbă cu mâinile la spate prin camera profesoarei de desen, vorbeşte mereu, se fumează ţigări aromate, de contrabandă.

„Bravo, bravo“, strigă Manea Gelcu. „Pentru mâine seară la mine am pregătit cea mai extravagantă surpriză a epocii noastre de glorie. De data asta, blonda nu va fi vopsită, Descule. E o blondă autentică. Vine dintr-o Norvegie... vei vedea, va fi o noapte de pomină.“

Greaţa care dispăruse cu două ceasuri în urmă îl cuprinde iarăşi pe Descu. Şi odată cu ea vine teama de seara de mâine. Va trebui numaidecât să nu se facă de râs, şi e atât de uşor să te faci de râs... Şi de unde iei curajul, nemaipomenitul curaj de a nu te pierde în faţa unei blonde adevărate, nevopsite? Până când întâmplarea va fi de partea ta? Eforturile nemaipomenite care te fac curajos în orice împrejurare se răzbună noaptea, când eşti singur. Până când?

„Ţi-e rău Descule? Parcă ai lua ricin. Ţi-e greaţă?“

„Nu, de unde, de ce mi-ar fi greaţă? Nu, nu, de ce mi-ar fi?“

„Mă întrebam şi eu: de ce ţi-ar fi greaţă!“

Inventează o aventură pe care ar fi avut-o în adolescenţă. Apoi una de front şi greaţa trece. Până mâine seară mai este. (Eroina unei poveşti era Emilia şi în final ea îl admira nespus pe fratele ei, se lăsa copleşită de forţa lui spirituală, iar el nu-i dădea nici o atenţie.)

Apoi discută despre sublocotenentul Paraschiv, căpitanul spune că nu-i place amiciţia pe care el a observat-o de câtva timp între Descu şi Paraschiv, tipul ăsta suspect, al cărui sfârşit îl prevede la Curtea Marţială, fiindcă aşa sfârşesc indivizii de felul lui. Descu spune că nu este vorba de nici o amiciţie, face câteva piruete şi caută să-l ţină de vorbă cât mai mult pe Gelcu, să scurteze dacă se poate noaptea, fiindcă noaptea e greu pentru el să trăiască.

17

Un vânt care bătuse patru zile se opri brusc într-o noapte. În liniştea închisă ermetic, oamenii cuprinşi de spaimă se gândiră, cu toţii în acelaşi timp, că atacul aşteptat de multe ceasuri trebuie să înceapă imediat sau chiar a început, iar ei, nefiind pregătiţi, mor şi se priveau unii pe alţii mirându-se că moartea nu doare.

Sugrumat de colici, mulţumind întunericului că nu-l vede nimeni (ce s-ar fi făcut oare ziua?), Descu găsi salvatoare şoaptele sublocotenentului Paraschiv, care nimeriră în urechea lui însoţite de obişnuitul ton al acestuia, tonul unuia despre care preotul-căpitan Dănăilă, om la patruzeci de ani, cu patimi multe, numite de el păcate trecătoare ca şi viaţa noastră scurtă, spusese odată: „Un ateu şi un zeflemist, după ce ia totul în deşert, nici pocher nu ştie ca lumea“.

Sublocotenentul Paraschiv spuse:

„Ascultă, tot războiul ăsta nu face două parale. Şi aşa-i pierdut înainte de a începe. Iar noi suntem nişte avortoni. Suntem nişte cobai luetici, iar în loc de globule roşii avem mazăre boabe şi în ţestele noastre de coajă de ou răsuflat avem sticlă pisată. Da, domnule sublocotenent. Lucrarea mea de diplomă ar fi pus dinamită brontozaurilor care nu m-au lăsat s-o isprăvesc. Câţi ani ai?“.

„Douăzeci şi unu.“

„Eu am cu patru ani mai mult. Aş fuma o ţigară.“

Fumară cu ţigările ascunse în pumn.

„Asta le-am spus-o şi eu, brontozauri analfabeţi, şi la Bucureşti, şi aici unde am ajuns. Fac ceva pe toate noile lor valori şi pe ordinea lor nou-nouţă, nemţească. Dar ce ai? Nu cumva verşi? Varsă fără nici o grijă. Şi mie îmi vine, mai ales după ce vorbesc cu unul de la căpitan în sus. Dacă nu-mi vine, folosesc două degete.“

„Nu mi-e tocmai bine, nu ştiu ce am, stau cam prost cu stomacul, se pare.“

„Trece. M-au băgat la suspecţi în loc să mă lase să-mi văd de carte, o mie, două de vikingi balcanici, fantoşe sinistre, acum sunt la suspecţi... Nu ştiu de ce, după vântul ăsta şi după liniştea asta ar trebui o ploaie. Dar văd că ţi-e rău tare, întinde-te...“

În şanţul nu prea adânc unde stăteau, în mijlocul întunericului, apăsaţi de linişte, păreau singuri, numai doi oameni uitaţi acolo de un cataclism căruia nu-i scăpase nimic altceva.

„Mi-e într-adevăr rău, mi-e foarte rău, vai!“, gemu Descu şi, ca niciodată, nu-i veni greu să spună adevărul, îl spuse, apoi vărsă liniştit între bombeurile cizmelor; îl cuprinse o ameţeală plăcută şi se lăsă uşor pe spate, se sprijini de peretele aspru, pământul tăiat cu hârleţe tocite mirosind a mâl. Paraschiv îi sprijini cu o mână ceafa sub cască, înjură lung, amestecând, după un obicei rămas din cursul superior de liceu, cuvinte româneşti şi latineşti. Descu se simţea din ce în ce mai bine şi, neavând măcar timp să se mire de noua lui stare, vorbea, îi dădea de cele mai multe ori dreptate lui Paraschiv, totul era neaşteptat pentru el, era ca şi cum, obsedat fiind că-l roade o boală rea, constată dintr-odată că analizele au ieşit bune, nu are nici pe dracu’.

Curând se făcu ziuă. Descu văzu faţa celuilalt, nebărbierită, ochii obosiţi, casca lui plină de noroi uscat, mantaua, automatul, se văzu pe el însuşi aşa cum se ştia, se miră că stomacul lui nu-l înştiinţează că s-a făcut ziuă şi deodată obrajii i se aprinseră, sări în picioare atât cât îi îngăduia şanţul şi se duse, abia schiţând un salut, să-şi inspecteze oamenii.

„Săracul“, îşi spuse Paraschiv, „l-au căpiat, parcă-i apucat, săracul. Are o faţă fină, pare sensibil, ce-i trebuia lui asta? E slab, ăsta trebuia să-şi vadă de şcoala lui, dar parlagiii, casapii, ce ştiu ei...“.

Toată ziua în cantonamentul din satul pustiu, de unde se vedeau la marginea câmpiei nesfârşite un fel de creste mărunte care puteau fi ale unor munţi, dar puteau fi şi dealuri sau numai păduri, în timp ce puteau foarte bine să nu fie decât neguri, ceţuri de marginea zării sau poate nu erau nimic, plimbându-se printre casele joase, Descu se gândi la noaptea care trecuse. Acest sublocotenent Paraschiv spunea nişte lucruri care l-ar putea trimite la spânzurătoare. De ce le spune? Dar el ce-a spus? Nici măcar nu l-a contrazis. Gândul că cineva i-ar fi putut asculta îl făcuse să se oprească de multe ori locului, să se uite înfrigurat în jurul lui, să închidă ochii aşteptând ca trei soldaţi şi un sergent să-l someze, să-i smulgă tresele, să-l descingă şi, aşa, între baionete, spre judecată, marş!

Găsi la cineva o lămâie pe care o stoarse în gura deschisă, apoi o strivi între dinţi, fără nici un rezultat. Spre seară îşi refuză drumul spre coniacul obişnuit de la Manea Gelcu, deşi toată după-amiaza se gândise la el. Noaptea trecu greu.

Pe urmă începu o ploaie lungă, iar ziua auzeau comunicate oficiale care-i asigurau pe luptători că treburile merg cum nu se poate mai bine, şi comunicatele erau însoţite de muzici bune, fanfare renumite care cântau marşuri şi fel de fel de cântece voioase.

Manea Gelcu se alese cu o rană uşoară şi îl trimiseră într-un spital, în spatele frontului. Descu află, întins pe o saltea umplută cu paie, într-un coridor, una dintre puţinele încăperi rămase întregi în orăşelul unde fuseseră cantonaţi. Vestea îl făcu să sară în picioare, chemă soldatul, îl trimise să afle amănunte. Mirosea a casă dărâmată, a moloz fierbinte stins cu apă, a carne arsă.

Soldatul întârzie, aşa că Descu încercă să-şi dea seama cât de adânc a fost lovit, ca prieten, de rana despre care nu ştia mare lucru a lui Manea Gelcu. Dar nu reuşea să-şi dea seama. Prin singura fereastră, murdară, nespălată de ploaie, venea o batjocură de lumină, pe care el dădu vina. După asta îşi concentră toată atenţia asupra unei rosături săpate de ştaiful cizmei stângi de-a lungul gleznei, o porcărie plină de puroi încă de la începutul războiului. În cele din urmă, veni soldatul şi îi dădu amănunte. În încăperea lungă, îngustă, erau destui oameni, vorbeau cu toţii, unii în şoaptă, alţii strigând, stăteau cum le venea mai bine, fumau, nu fumau, se gândeau la femei, gemeau în somn cei care adormiseră, nimeni nu scria scrisori, un sergent din Câmpia Ardealului citea o Biblie măruntă cu scoarţe negre şi mesteca ceva cu gura sucită spre umăr, pentru a feri foile sfinte de ceea ce i-ar fi putut lui cădea din gură. Soldatul vorbea, sublocotenentul uitase că el însuşi fusese cel care ceruse amănunte. Desigur, numai durerea nemăsurată din gleznă îl făcea neatent. Bravul flăcău ştia că numai durerea de dinţi şi încă o durere neapărat bărbătească întrec, rar însă, arsurile căpătate în marşuri lungi, în care degetele şi călcâiele fierb încet şi se mistuie în găurile putrede ale bocancilor. El era singurul care înţelegea în această clipă indiferenţa tânărului sublocotenent! Şi era mulţumit fiindcă orice neplăcere a ofiţerului său era şi a lui, astfel înţelegea el să-şi facă datoria, apropiind cât mai mult de sine, după un fel propriu de a ordona succesiunea întâmplărilor, ziua când între neamuri va fi singurul care a văzut lumea şi va lucra apoi pământul şi va avea copii. „Domnul căpitan se întoarce repede, spunea şi domnul sublocotenent Paraschiv, chiar el spunea.“ Mantaua udă mirosea a căţea nuntită în ploaie şi neuscată două toamne. „A, Paraschiv, unde-ai vorbit cu Paraschiv, unde l-ai întâlnit?“, întrebă Descu, şi înainte ca răspunsul celuilalt să ajungă la el, începu să-şi înfăşoare cu atenţie şi grijă crescută laba în obială, atât de moale mişcând mâinile, încât soldatul îl crezu bolnav şi se întristă.

(Soldatul vorbise cam în acest fel cu Paraschiv: „Unde v-aţi cantonat voi, soldat, în care palat v-aţi legat caii, unde ţi-e ofiţerul, ia spune-mi tu mie?“. Soldatul răspunse că ei nu stau într-un palat, fiindcă nu au găsit nici un palat în picioare, toate fuseseră ocupate de alţii mai norocoşi, apoi spuse că, neavând cai, nu au legat nimic, iar sublocotenentul Paraschiv râse şi-l făcu deştept şi isteţ, grădină de om, şi adăugă, cu privire la Manea Gelcu, după ce fusese întrebat cu cel mai mare respect: „Am auzit, nu-i grav, vine repede, vine, căci trebuie să ştii, soldat, căpitanul nostru Manea Gelcu este cel mai frumos şi viteaz dintre noi! Repetă!“. „Căpitanul nostru Manea Gelcu este cel mai frumos căpitan dintre noi!“, repetă soldatul. „Eşti un mare umorist, soldat, eşti, pe cinstea mea, un spadasin, ia o ţigară.“ „Domnul sublocotenent o să fie bucuros că domnul căpitan e sănătos.“ „Dar tu cum eşti?“ „Eu sunt bucuros.“ „Bravo, gladiatorule, mai ia o ţigară, de ce eşti bucuros?“ „Fiindcă şi domnu’ sublocotenent e bucuros.“ Mai stătură de vorbă şi râseră.)

După plecarea soldatului, Paraschiv rămase fumând sub o streaşină care devenise una din marile minuni ale războiului, fiindcă, nesprijinindu-se pe nimic, rămăsese totuşi la locul ei şi era folositoare acum, pe ploaie, după cum ar fi fost şi pe vreme de soare. Paraschiv se gândi: „Iată, un ţăran deştept îmi confirmă intuiţia; acest Descu este un băiat cumsecade, soldatul nu minte şi soldatul îl iubeşte, ţine la el, asta-i ceva. Printre canaliile astea cu ciment în ţeastă, dai şi de unul cinstit. Mai poţi schimba o vorbă, mai încerci să respiri şi altceva decât aerul fecal al ăstora. Descu e băiat cumsecade, îmi pare bine că nu m-am înşelat şi că n-am intrat de tot în putrefacţie, tot mişcându-mă printre ăştia“.

Pornind către locul unde ştia că fusese cantonat Descu, îl găsi în ploaie, se bucură, îi spuse că pe el îl caută, iar sublocotenentul zise: „Trebuie să-ţi spun că voiam să te văd“.

Descu se miră iarăşi cât de uşor dăduse drumul la ce se gândise, spusese exact ceea ce voia să spună. Concret, starea în care se simţi transportat era starea unui om sănătos, al cărui stomac poate mistui pietre de râu care nu se sparg cu una, cu două.

18

Descu nimeri într-un vis urât, parcă un iepure diabolic fugea cu el în gură, i se clătinau măruntaiele, iepurele era un fel de animal rău, uriaş, umerii i se scuturau electrocutaţi, până când se trezi. Soldatul stătea alături, lanterna cilindrică părea în mâna lui o lumânare de nuntă, avea ochii tulburi, numai ei în toată faţa luminaţi, din cauza felului în care cădea lumina.

„Apă, adă-mi apă, unde-i apa“, spuse Descu, abia scăpat din gura iepurelui.

„Aţi visat rău, domnule sublocotenent, am auzit că visaţi rău şi am venit.“

„Dă-mi apă, mă arde.“

„Urât aţi mai visat, bine că sunteţi întreg.“

Descu se trezi de-a binelea, abia după ce bău apă din gamela care mirosea aşa cum miroase o sală de mese cu două mii de locuri în repausul scurt dintre prânz şi cină.

„Ce-am visat?“ întrebă.

„Aţi visat rău, vorbeaţi...“

Descu se ridică pe jumătate, făpturile nedesluşite ale visului nu prindeau tărie, voia să-şi amintească, nu reuşea.

„Parcă l-ar durea pântecele, parcă acum şi-ar da afară maţele“, gândea soldatul privindu-l şi adăugă, grăbindu-se şi făcându-şi mustrări că nu aşezase asta la începutul gândului: „Săracu’ domnu’ sublocotenent“.

„Pune dracului lanterna pe masă, îmi scoţi ochii, acoperă cu ceva lumina asta; dau cu tine de pământ, te nenorocesc!“

Întrebat iarăşi, soldatul îi spuse că în tot timpul somnului a înjurat şi parcă voia să omoare un animal sau un om şi nu putea, şi din nou înjura.

„Pe cine înjuram?“, tresări sublocotenentul.

„Nu ştiu pe cine înjuraţi, dar bine tare şi cu suflet era făcută treaba“, spuse soldatul.

„Ieşi afară. Lasă lanterna aici şi du-te, nu mai vorbi prostii, înjuram pe dracu’, ţi se năzare şi mă trezeşti. Ieşi, că dau cu tine de pământ!“

Singur, Descu se întinse pe scândurile acoperite cu pături şi începu lupta cu frica, desfăşurată acum pe ambele părţi ale muşchiului diafragm. Când Descu îşi închipui că ar fi putut vorbi prin somn aşa cum vorbeşte locotenentul Paraschiv de obicei, încetă să se mai zvârcolească, rămase nemişcat, simţi cum degetele picioarelor băgate în ciorapi de lână, degetele mâinilor ascunse sub pătură se răcesc şi amorţesc. El încetă să mai respire şi, când îşi dădu seama că n-a murit, îi păru bine. Noua stare, mai puternică decât frica, îi dărui un somn de o oră. Când se trezi, ştia ce avea de făcut.

Mâncă bine, cu o poftă pe care ordonanţa o observă. Noaptea, după ce acoperise pe jumătate lumina lanternei, soldatul ieşise din odaia sublocotenentului gândindu-se ca de obicei: „Se înfurie repede, dar nu-i rău, îi trece“. În acelaşi timp, o nelinişte plină de duhuri spurcate nu-l lăsa să doarmă şi, oricât se strădui, nu reuşi să-şi aducă aminte locul unde agăţase secerile acasă, deşi aproape în fiecare zi vorbea despre acest loc, bine ştiut, cu alt soldat, numit Vasile Talpămică. Observase mulţumirea de dimineaţă a sublocotenentului încă înainte de a-l vedea mâncând, ca niciodată, în timp ce îi turna apă să-şi spele obrazul. Descu fluiera şi stropea cu apă în toate părţile. Dacă n-ar fi fost respectul faţă de superior, soldatul ar fi înjurat de bucurie.

Descu plecă să-l caute pe sublocotenentul Paraschiv, nu înainte de a glumi cu ordonanţa, evident fiindcă era binedispus. Pe urmă, soldatul scrise acasă o scrisoare lungă din care răzbăteau optimismul său ieşit din comun şi convingerea nestrămutată că, în vară, va fi lângă familie, la seceră.

19

Sublocotenentului Paraschiv, Descu îi spuse:

„Aş bea un coniac şi cu ochii.“

„Un coniac bun numai la porcii ăştia găseşti. Uite, am făcut rost, este singurul lucru bun de aici pe care tot păduchii ăştia infecţi îl au.“

După al treilea pahar, Descu spuse:

„Eu sunt Walter.“

„Îmi pare rău, eu nu mai sunt Paraschiv. Dacă aş mai fi fost Paraschiv, trăgeam măcar într-unul din trântorii ăştia impotenţi. Trăgeam din plăcerea de a trage în ei. Eu sunt intelectual la a treia generaţie şi puteam s-o fac, dar n-am făcut-o fiindcă nu mai sunt Paraschiv. Bea, te rog, am un plutonier care-mi face rost, bea! Trebuia acum să-mi bat capul cu mii de pagini, fel de fel de aiureli antice, am scăpat de ele, mulţumesc vouă, pitecantropi melancolici şi generoşi.“

Descu bău, celălalt continuă cu timbru neutru, parcă toastând:

„Câteva maimuţe sentimentale au învăţat în doi ani nemţeşte mai bine decât nemţii. Asta din cauza uşurinţei lor native de a învăţa limbi străine. Mai buni decât mine, un apolitic nenorocit, mi-au trebuit cinci ani de Iaşi şi doi la Freiburg ca să învăţ germana cu care-l traduc pe Nietzsche. Nietzsche al meu, şi nu părintele crimei falsificat de ăştia. Uită-te la ei, amice: nu sunt nişte idioţi oarecare, sunt idioţi diplomaţi, păduchi nici măcar cu sânge albastru, bubele lor nu put, bubele lor nu sunt bube, sunt un fel de plante scumpe, nişte ciuperci folositoare. Se fac, priveşte-i, că nu văd cum se clatină şandramaua. Să le bem coniacul deci...“

Cele din urmă cuvinte deveniră dintr-odată nişte pietre aruncate cu putere în acoperişul de tablă al unui pod imens, gol. Numai Descu nu observă, fiindcă, ştiind bine ce are de făcut, nu se gândise decât la asta. Încă un pahar îl ajută. Şi, pe când Paraschiv îl privea din ce în ce mai nedumerit, plin de bunăvoinţă totodată, aproape invidiindu-l că s-a îmbătat înaintea lui, sublocotenentul Descu începu să-şi povestească isprăvile în amănunţime. Relată o dispută erotică, apoi un atac nocturn, acum nu mai bea, chiar el credea ce spune, era câştigat de ce se întâmplă în povestire; în felul acesta, începuse să vorbească despre puterea lui, despre putere în general, cel mai mult comentă drepturile nelimitate ale celor puternici. Şi termină:

„Vreau să spun că, dacă nu m-aş fi simţit plin de o anumită vigoare, dacă n-aş fi cultivat-o, dacă n-aş fi fost sigur de mine, eu n-aş fi fost unde sunt acum şi unde mă simt bine. Şi dumneata te simţi bine. Dumneata ai gură rea, dar de fapt eşti tot atât de convins ca mine că am dreptate. Dumneata strigi, înjuri, fiindcă îţi face plăcere să strigi şi să înjuri, aşa-i felul dumitale. De fapt, ştii, ca şi mine, ce vrei...“.

Paraschiv aşeză paharul gol pe podeaua ruptă în multe locuri, murdară. Mişcarea lui înceată opri verva celuilalt. Paraschiv se ridică la fel de liniştit. Şi izbi apoi cu tocul cizmei paharul, ochii îi săriră din orbite, fruntea crăpă în două, nişte şoareci care rodeau un geamantan de carton dispărură toţi odată într-o singură gaură, pe unde înainte abia încăpuse coada unuia.

„Eşti un cretin cu mari perspective“, zbieră el. „Mai cretin decât toţi. Un puţoi nenorocit care miroase a pişat, eşti un pisic sfrijit, ieşi afară!“ Bău din sticlă, o lăsă pe masă. Căzu într-un scaun, tăcu, apoi, foarte liniştit, continuă: „Ascultă, mă, Descule, ce-i în capul tău, mă? Tu eşti un om cumsecade, mă, te-ai îmbătat, ce-ţi trebuie ţie, mă? Crezi tu că de astfel de suporturi ai nevoie? Tu eşti ultimul care trebuia să fii unde te afli acum. Înţeleg, zău dacă acum nu înţeleg exact ce se petece cu tine, dar ascultă, ai timp să ieşi din derută. Cred că se mai găseşte loc în capul tău ţinut la fum pentru asta sau capul meu nu mai face două parale. Te sprijini într-o mătură ca un om de zăpadă, asta este, ai albeaţă. Vine vara, scăpăm şi de ruşi, şi de nemţi, ascultă, să mă ia dracu’ dacă nu vine vara...“.

Paraschiv se întrerupse, fiindcă Descu începuse să cânte cu ochii închişi, să geamă mai bine zis. Se îmbătase pe neaşteptate, nu mai putea vorbi. Ochii i se acoperiseră cu o ceaţă verde, mâinile îi erau moi, fără oase, fără încheieturi, picioarele la fel, iar în locul umerilor avea două bucăţi nedesluşite de carne rece. Devenise o vietate ambiguă, un fel de moluscă, alunecă de pe scaun şi înţepeni. Paraschiv îl stropi cu apă, îl pălmui, îl aşeză greu pe patul de fier şi sublocotenentul îşi dădu obolul, moale ca un înecat, peste vestonul gazdei.

Dimineaţa, Paraschiv găsi locul gol. După zece minute primiră ordin de evacuare şi părăsiră în grabă localitatea, după ce aruncară în aer, inutil, un pod nu prea mare.

20

Trezindu-se, era încă noapte, Descu ieşise pe furiş din camera lui Paraschiv. Pe când se chinuia să deschidă uşa, respiraţia celuilalt se auzea liniştită şi ăsta ar fi fost un motiv suficient să-i tragă două gloanţe în cap, dar n-o făcu. Trăi de aici încolo ziua, noaptea ros de o furie ciudată, care îşi schimbă, de neînţeles, direcţia când spre Paraschiv, când spre Manea Gelcu. Avură loc lupte, marşuri lungi, cantonamente grăbite, Manea Gelcu se întoarse, era mai palid şi purta acum la el, pretutindeni, un bidon cu coniac. Hotărârea lui Descu deveni statornică: Paraschiv trebuia lichidat într-un fel, denunţat, împuşcat etc. Era singura soluţie.

Într-o zi, află că sublocotenentul Paraschiv a fost grav rănit, transportat, fără şanse se spunea, într-un spital, iar Descu scăpă de o grijă mare. Din când în când, îşi făcea reproşuri că s-a putut îndoi de prietenia sigură care îl lega de căpitanul Manea Gelcu.

21

Până acasă mai avea de străbătut trei străzi. Erau străzi scurte. Erau mărginite de trotuare înguste, nici curate, nici murdare. Casele bătrâneşti văruite în galben sau alb sau albastru-deschis zăceau în spatele unor straturi de flori moi. Între ele, la capetele unor beţe vopsite numai în verde, încercau să lucească fără putere globuri de sticlă colorată. Descu îşi aminti ultima lui zi de naştere petrecută acasă, înainte de război.

Nu veniseră mulţi. Erau câţiva colegi ai lui, unchiul Costaş, care nu lipsea niciodată, şi Emilia cu fetele, trei prietene de-ale ei. De Anişoara, Marcel era îndrăgostit şi suferea. Se întâmplase la serbarea liceului de fete. Acolo, fata cu umerii înguşti şi guler alb recitase foarte frumos o poezie lungă. Mamele plângeau, Marcel, în primul rând de bănci, putuse vedea bine cum ea îşi strânge pumnii, cum desface apoi cu emoţie crescută palmele şi spune versurile când şoptit, cu ochi tulburi, când puternic, implorând, ameninţând în aceeaşi clipă, cu braţele adunate deasupra capului, o fiinţă numai de ea ştiută, ascunsă undeva, în podul susţinut de sârme lungi, încrucişate, podul sălii de gimnastică. Se îndrăgosti. În aceeaşi clipă se simţi strivit: trebuia s-o cunoască. Pe urmă, Emilia o aduse în casă. Fusese un adevărat noroc, erau colege. Se întâlneau şi în grădina publică, de fiecare dată el mergea lângă ea şi nu făcea altceva decât să se întrebe cum să înceapă. Şi ea era tăcută, fată de oameni care ştiuseră s-o crească în virtuţi. Într-o zi, Marcel îi povesti despre un coleg de-al lui, Boncu, un băiat foarte voinic care odată luase soba în braţe, da, soba din clasa lor, şi o dărâmase, o transformase într-un morman de moloz. O sobă înaltă de aproape trei metri. Anişoara se distră grozav. Relatarea isprăvilor lui Boncu era o descoperire care trebuia exploatată, ziua revelaţiei fiind pentru adolescentul Marcel Descu una dintre cele mai fericite ale lui. Povesti toate isprăvile lui Boncu. Apoi inventă altele, ale aceluiaşi. Astfel, deveni aproape prieten cu fata. Ea nu era pretenţioasă.

Cineva spuse:

„Să ne recite Anişoara“.

„Bravo, bravo...“ Toţi aplaudară. Mama stătea în uşă şi se bucura fără să se vadă, fiindcă ochii ei rămâneau întotdeauna la fel.

Băieţii se ridicară în picioare. Aveau gulere lungi, ascuţite, cravate frumoase. Veniseră îmbrăcaţi cu hainele cele mai bune. Nici unul nu purta uniforma. Erau în cursul superior, liceul purta numele unui domnitor român, era cel mai bun liceu din ţinut, iar ei aveau bentiţe negre la şepci. Şepcile erau în hol, atârnau în cuier, numai şepci cu bentiţe negre, semnul cursului superior, încadrate de portocaliu obişnuit. Nu purtau matricole la haine, ci numai la paltoanele care erau tot în hol, acoperind întregul cuier, întinse şi pe două scaune: nu mai încăpuseră. Era iarnă.

Petrescu Săvel, care îşi lăsase mustaţă, strigă în mijlocul veseliei:

„Sărbătoritul, sărbătoritul, delfinul, tânărul moştenitor să ia comanda. Marcele, condu domnişoara pe scenă. Să ne spună poezii, ea spune cel mai frumos poezii. Trebuie să şi dansăm, să ne spună întâi poezii.“

Râseră. Emilia sări într-un picior. Se spunea că Petrescu Săvel îi face curte.

Marcel purta un costum nou, pielea subţire a obrazului său tremura. În mijlocul aşteptării provocate brusc de o anumită mişcare a umerilor lui (mişcare luată de toţi ca început al unei glume bune, fiindcă, deşi îl cunoşteau, atmosfera era, după ei, foarte potrivită pentru glume bune, aşa că tăcuseră numai pentru a putea râde mai bine, ceea ce se şi vedea), spuse:

„Anişoara, ţi-l prezint pe Boncu. Boncu, îţi spuneam că... soba. Ştii, Boncu, el boxează, el e cel care mănâncă lame şi care, atunci, la plajă...“.

Râsul se stinse cu mult înainte de a izbucni. Mama, tristă în uşă. Băieţii se priviră. Emilia ascunse fără să reuşească intenţia unei fugi undeva departe, în ţările calde, într-o casă cu alt frate. Din toate acestea ieşi un zâmbet gălbui. Boncu apăru dintre ceilalţi. Era voinic, avea obraji mari, rotunzi. Putea fi corect îmbrăcat, dar mânecile hainei lui, mult prea scurte, făceau ca întregul costum să pară împrumutat de la unul mai mic. Nu era sfios. Se înclină, mâinile pendulară înainte şi înapoi, spuse:

„Răposatul a fost mai mic. Şi eu cresc mereu, nu ştiu unde am să ajung, ai mei sunt foarte îngrijoraţi“.

Era exact ce trebuie. Spuseră că Boncu are haz, îl numiră, din prietenie, strigând: „colosalul, teribilul, urangutanul vesel“. Unchiul Costaş intră cu un patefon. Mama aduse lichior de ouă, preparat în casă. Emilia aduse saleuri. Apoi apăru tatăl. Îşi freca mâinile una de alta, parcă venind de afară, din frig, dar el venea din altă cameră, nu fusese nicăieri, îşi netezi cu multă atenţie reverul hainei sale negre, cam prea lat. Zise:

„Ei, copii...“.

Se simţiră oarecum stingheriţi, încercară totuşi să se arate bucuroşi de venirea lui, încântaţi de frumoasele cuvinte adresate lor. Tatăl se îndreptă spre Marcel şi îi strânse mâna. Dimineaţa făcuse acelaşi lucru. Acum, de faţă cu toţi, spuse:

„Eşti mare, dragul meu, da, da, eşti băiat mare, hm...“.

Îl ascultau atenţi, băieţii şi fetele. El începu să facă paşi rari în jurul mesei. Ţinea mâinile la spate. Era mulţumit de cele spuse, se simţea încărcat peste puteri cu răspundere paternă. Mama îşi freca ochii.

Marcel simţi cum gulerul începe să-l strângă, haina deveni prea strâmtă, iar subsuorile i se umplură cu apă.

Tatăl mai spuse: „Da, da...“ şi se duse lângă unchiul Costaş, care învârtea manivela patefonului.

Dansară. Prin pâlnia largă se strecurau tangouri criminale, şoptite de români vestiţi ca Jean Moscopol şi alţii. Fetele se mişcau cu uşurinţă, palmele băieţilor transpirau uşor între omoplaţii abia simţiţi prin mătasea bluzelor, foarte frumos încheiate de mame grijulii, chiar sub bărbie.

Singur, lângă lada în care creştea un lămâi, Marcel părea preocupat numai de felul cum sunt dispuse frunzele şi crengile şi fructele verzui, necrescute, ale acestuia. Pe când mirosea adânc, strivind între degete o frunză cu pielea lucioasă, îi trecu prin minte să-i spună celui mai bun prieten al său că n-are nici o bucurie în această zi. Îl căută, dar nu-l găsi. Cel mai bun prieten al lui nu fusese invitat, fiindcă nu era cunoscut, iar Marcel nu se gândise până acum la el, nu-l alesese dintre ceilalţi. Trebuia totuşi să stea de vorbă cu cineva. Prin faţa lui, perechi treceau dansând. Mirosea vag a năduşeală amestecată cu apă de colonie, începuse timpul mult aşteptat când fetele se fac că nu observă ce vor să spună mâinile şi respiraţia băieţilor, care, la rândul lor, dau totul pe seama lipsei acestora de experienţă, şi era minunat, fiindcă, având convingerea că trişează, aceşti băieţi şi aceste fete cresc unii în ochii altora cu câţiva centimetri pe oră.

Cel mai bun prieten lipsind, Marcel se opri la Petrescu Săvel, dar lui nu-i putea spune, fiindcă îşi adusese aminte de răspunsul pe care acesta îl dăduse în locul lui profesorului de logică, într-o zi de iarnă, joi, la ora patru, când aveau ei logica. „Nu înţeleg cum ai luat dumneata capacitatea“, spusese profesorul şi privea pe fereastră, gândindu-se la căsătoria nefericită pe care o făcuse el, cu toate că o încercase copt, trecut de patruzeci de ani. Singur, în picioare, la tablă, Marcel Descu plesnea de ruşine, neîndrăznind să ceară voie afară. În tăcerea clasei, veni din bancă răspunsul lui Petrescu: „N-a luat-o el, domnule profesor, i-au dat-o alţii...“.

Ridică ochii, aruncă frunza de lămâi. Petrescu Săvel dansa cu Anişoara. Mâna lui dreaptă alunecase până aproape de mijlocul fetei, ea ţinea ochii plecaţi şi chiar un copil ar fi observat că toată povestea îi face plăcere. O dată şi Marcel ţinuse strâns degetele Anişoarei, dar le dăduse drumul repede, fiindcă mâna lui transpira.

„Hei, sărbătoritule, eşti de servici.“

„O dată pe an, ce naiba!“

Îl priveau, nu se mai auzea muzica, discul se învârtea mereu, acul hârâia aproape de centru, dar ei continuau să ţină fetele în braţe. Fetele se lăsau ţinute.

„Hai, mă, ce faci?“

I se păru că pâlnia patefonului râde. Atunci veni din cealaltă cameră unchiul Costaş. „V-am adus şi o romanţă“, spuse el şi zâmbea, avea aerul că în viaţa lui nu ascultase decât romanţe.

„Vrem“, strigară cu toţii, şi ţineau fetele în braţe.

Unchiul Costaş învârti manivela încet, cu satisfacţii secrete. Curăţă acul cu vârful degetelor. Aşeză discul cu mii de precauţii. O femeie începu să cânte romanţa.

„Nu-mi place“, spuse un băiat şi dădu drumul fetei.

„E superb“, spuse unchiul Costaş, e tot ce poate fi mai melancolic.

„Parcă n-a mâncat deloc“, zise o fată.

„Lăsaţi, că se dansează“, strigă Petrescu Săvel.

Şi el dansă cu Anişoara.

Marcel îşi turnă un pahar din lichiorul de ouă, specialitatea mamei. Bău. Mai turnă unul. Paharele erau mici, cu picior verde. Băutura era dulce, dar în multe cărţi se spune că necazul se îneacă în alcool.

„Ce-i asta, Marcel?“

Glasul mamei era speriat. Tânărul sărbătorit strânse paharul gol (renunţase să mai toarne) în pumn. Vru să-l sfărâme, să-şi taie mâna, să curgă sânge. Apoi renunţă. Ieşi, se opri în hol. Aici era frig şi aproape întuneric. Mama veni după el, îi înfăşură fularul în jurul gâtului, o dată, de două ori.

„Mă îngrijorezi“, spuse ea. Apoi intră în camera de unde se auzea iarăşi un tangou. Se dansa.

Stătea nemişcat. Auzi deodată, în spate, glasul unchiului Costaş:

„Eşti un prost, asta eşti...“.

„Ce vrei să spui?“, se întoarse el şi ar fi vrut să-l vadă pe acest unchi al lui întins pe masa de operaţie, tăiat de şapte doctori, fără şanse de salvare.

„Dă-i în mă-sa. Se cred deştepţi. Eu observ de mult, nu te potrivi la ei.“

„Cine?“, întrebă Marcel şi o văzu pe tanti Angela, soţia lui Costaş, în mare doliu, rupându-şi vălurile la mormântul lui, cu frumosul ei trup alb pe care îl zărise odată prin gaura cheii, uscat de durere, bun de aruncat.

„Ascultă, nu eşti mai prost decât ei, de ce întotdeauna te simţi mai slab?“

„Nu-i adevărat, cine ţi-a spus?“

„Ba da“, spuse celălalt aproape rugător. „Aşa-i, prostule, te poţi culca mâine cu care vrei dintre ele.“

„Taci, lasă-mă.“

„Du-te şi ia-o pe cea subţire, şatenă. Ia-i-o puţoiului ăluia cu cravată albastră, arată-i ce ştii tu, fii deştept.“

„Nu vreau“, strigă.

„Sau cealaltă, sâsâită, aia blondă, plinuţă, ce zici?“

„Mie îmi place Anişoara“, şopti Marcel şi uită să-l mai contrazică, uită ura care îl trimisese aici, uită sistemele de tortură la care i-ar fi supus pe toţi, voia numai să danseze şi pe urmă să plece cu fata.

„Fii atent la mine, chiar acum te duci şi o iei la dans. Să nu-ţi tacă gura, să-i vorbeşti la ureche, să-i pipăi spatele şi ce mai are. Ştii că eu sunt cel care are dreptate, mă înţelegi, nu? Tu! Dă-i în mă-sa pe toţi. Atât!“

Marcel intră în odaia încălzită. Evident, dansau. Aerul era umed, ascundea mii de primejdii. Se opri în faţa lui Petrescu Săvel, care se învârtea lent şi ducea o fată în braţe. Zise îngroşând glasul, vrând să acopere muzica şi tot ce mai era acolo:

„Dă-mi şi mie voie să dansez“.

„Aşa, cu fularul la gât mă, ce naiba?“

Fără să audă râsul celorlalţi, râsul cunoscut, un singur gând îl cuprinse şi rămase: uitase să-şi scoată fularul.

Îngândurat, unchiul Costaş ieşi să fumeze în grădină, dar nu se mai întoarse. Unde-i? Eh, asta-i, doar îl ştii, Hopa-Mitică, uite-l, nu e...

22

Ajunse la colţul străzii unde se afla casa părinţilor săi. Întreaga stradă avea şaptezeci şi şase de case. Pe poarta cu numărul 76, când era copil, a ieşit un câine nemaipomenit, care, în loc să-l rupă şi să-l înghită în două porţii, l-a mirosit şi s-a întors de unde venise, altfel, sărind gardul înalt.

Mult mai târziu, într-o zi cu nori lungi de ploaie, stătea pe un coridor şi privea în careu, locul pătrat cu iarbă unde se adunau elevii şi profesorii liceului la începutul şi sfârşitul şcolii şi încă de câteva ori pe an, la sărbători etc. Era recreaţie, zgomote confuze veneau din curtea largă, mai erau câteva minute până să sune de intrare, de trei zile ploaia nu izbutise să-şi dea drumul, elevul Marcel Descu din clasa a VII-a A tocmai terminase de mâncat un măr. Se îndreptă spre clasă, gândindu-se la un caiet dictando, o sută de foi, pe care uitase să-l cumpere de dimineaţă, aruncă restul mărului, înregistră în treacăt senzaţia lipicioasă, neplăcută a cotorului, şi-i căzu în braţe, venind într-o fugă sfârşită, elevul Sami Erlich dintr-a V-a, feciorul singurului librar din oraş, care ţinea şi anticariatul. Apărură cei doi care îl urmăreau. Tăbărâră asupra băiatului ghemuit lângă Descu şi îl bătură, apoi îi smulseră şapca, o aruncară pe fereastră şi, când voiră să-l arunce şi pe el, erau până jos vreo doi metri, săriră alţii să-l apere şi se făcu bătaie mare. Toate se petrecură fulgerător, ca în vechile filme mute. În urmă, cei doi îi spuseră lui Marcel: „Eşti curajos, fără tine nu-l prindeam, scăpa, noroc de tine“.

A doua zi, toată clasa ştia că timiditatea lui Descu Marcel, încetineala lui nu sunt decât măşti, măşti ale unui tip energic, fii atent cu el, buturuga mică răstoarnă carul mare şi altele! Deşi unii începură să-l evite, neprevăzutul în care fusese aruncat nu-i displăcea. Astfel, când îl întrebară prima oară despre asta, primul gând care-i trecu prin minte – adevărul neparticipării lui la întâmplarea ştiută – se opri înainte de a ajunge pe limbă şi el spuse: „Totul e să ştii când trebuie să acţionezi“, apoi se miră de ce ieşise, dar nu-i păru rău şi trişă în continuare.

Războiul începu în anul următor.

23

Familia şedea în jurul mesei.

Tatăl se ridică.

Era îmbrăcat în hainele lui negre. Îşi netezi cu vârful degetelor reverul. Paharul fusese golit pe jumătate. El zise:

— Ei, te-ai întors, foarte bine! Arăţi minunat. Noi toţi, să ştii... Da, da, foarte bine...

Se aşeză.

Mama nu spuse nimic. Privindu-l, îşi sprijinea bărbia în pumni. Chiar deasupra mesei atârna lampa veche, împletită din nenumărate ramuri de alamă, cu lumina muiată de ciucuri limpezi, o lampă veche, fusese a bunicilor, iar acum stătea în sufragerie, un obiect preţios şi de neînlocuit în ochii familiei.

Tatăl zise vesel:

— Nu ne-ai spus că te-a făcut locotenent, ştrengarule!

— De fapt, asta-i surpriza de care pomeneam în scrisoare, zise locotenentul.

— Ştrengarule, numai de surprize te ţii!

— E mai bine locotenent decât ce erai înainte, Walter? întrebă Emilia.

(Între tată şi mamă se petrecu, fără vorbe, pe deasupra mesei, din ochi, următorul dialog:

Tatăl [furios]: Ţi-am spus, a început să-l jignească, fii atentă la accente.

Mama [cu orice preţ, fără scandal]: Vai, Alecule, exagerezi, te rog, pentru Dumnezeu!

Tatăl: Nu exagerez, am fost sigur de asta.

Mama: Nu te pripi.

Tatăl: E felul ei, o face pe naiva şi-şi bate joc.

Mama: Vai, Alecule!

Tatăl: Nici un vai!)

— Locotenentul e mai mare decât sublocotenentul, spuse Walter Marcel.

O privi pe Emilia şi o văzu frumoasă, o adevărată femeie, când oare se schimbase, nici nu semăna cu fata ştiută de el, crescută în casă şi numită sora lui. Cum i-ar spune Manea Gelcu? El i-ar găsi cel mai potrivit nume.

— Vai, ce proastă sunt, spuse Emilia.

Scăpă şervetul cu care tocmai îşi ştergea gura, îl ridică şi, privindu-i pe rând, adăugă:

— Dragă Walter, sunt o proastă.

Tatăl vorbi iarăşi cu mama, în tăcere, pe deasupra mesei.

— Eu şi cu Manea, căpitanul Manea Gelcu, suntem cei mai buni prieteni, spuse locotenentul.

— Un căpitan e mai mare decât un locotenent sau cum? zise Emilia.

Zâmbi ca o elevă care, deşi nu ştie lecţia, e gata s-o înveţe din gura profesorului, cu toate că acela nu are de gând să repete lucrurile, ci îi atrage atenţia că aşa nu mai merge.

— Eşti de o naivitate, Emilia, râse locotenentul.

E la al cincilea pahar, nu simte dureri de burtă, e stăpân pe situaţie, iubeşte viaţa.

— Îmi placi, băiete, spuse tatăl.

— Vai, Marcele, cum mai bei, nu-ţi face rău? spuse mama, iar mirarea ei întrece frica, îngrijorarea.

— Nu-l mai dădăci, spuse tatăl.

— Oh, Walter, bătu din palme Emilia, câte mai ştii, câte mai povesteşti tu...

(Între părinţi iarăşi dialog mut:

El: Cred că ai dreptate, mamă; m-am înşelat!...

Ea: Vai, Alecule!

El: Nu ştii să spui decât vai!

Ea: Bine că-i văd aşa!

El: E un băiat şi jumătate!

Ea: Vai, Alecule!)

— Aş vrea un coniac, spuse locotenentul.

— N-avem, nu se găseşte, bea vin, in vino veritas, se bucură tatăl.

— Pe front bem numai coniac. Asta bem eu şi Gelcu.

— Vai, Marcele, vai, făcu mama.

— Walter, doamnă, spuse tatăl.

Locotenentul scoase ţigările, întinse pachetul spre ceilalţi, ei nu fumează, refuză fiecare în felul lui, locotenentul îşi aprinse o ţigară. Faptul că e singurul fumător îi întări încrederea în el.

— Să mai bem, băiete, spuse tatăl.

Dădu peste cap al doilea pahar, se gândi cu groază la vechea lui boală de stomac, o ameţeală uşoară, însă plăcută îl făcu să uite, trăiască viaţa!

— Vai, vai, suspină mama.

— Da, aşa mai zic şi eu, spuse tatăl. Eroule!

— Oh, Walter, trebuie să-l aduci la noi pe acest căpitan, spuse Emilia.

Astfel petrecu familia, mai bine ca niciodată, câteva ore. Pe urmă se culcară. Primul adormi tatăl. Apoi adormi mama, după ce plânse în tăcere pentru a nu-şi trezi bărbatul.

Ajunsă în camera ei, Emilia deschise fereastra. Şi stând ea cu obrazul în bătaia nopţii, o apucă o durere mare, fără lacrimi, cu arşiţă şi dor de moarte. Apoi, cu gura înfundată în pernă, vorbi cu ea însăşi, lăsă să cadă grele blestemele pe care nu le spusese la masă. Şi, lipsindu-i lacrimile, durerea nu se făcu mai mică.

Locotenentul se aşeză pe marginea patului, vinul băut lucra în tăcere. Întâlnirea fusese peste aşteptări, atât de reuşită, încât şi frumoasa Emilia era bătută, ridicase braţele şi aştepta sentinţa învingătorului! Nici măcar nu apucase să spună Marcel. Niciodată! Numai Walter! Era o victorie. Ea spunea Walter. Chiar aşa... nu m-am gândit... O greaţă violentă îi aruncă pumnii în tâmple. Căzu în genunchi, cu coatele înfipte în covorul gros. Din mii de amănunte, reconstitui purtarea Emiliei şi descoperi tâlcul ei. Şi un prost şi-ar da seama, singura care l-a aşteptat cu adevărat a fost Emilia. Trebuia să treacă atâta vreme pentru ca să-şi dea seama! Ce subiect pentru prietenul Manea Gelcu! Excelsior... Criza de stomac trecu. Numai mâinile îi tremurau şi genunchii.

Aprinse o ţigară. Trase câteva fumuri, jarul luci lung, muşcă lacom din tutunul uscat. Îşi încheie tunica. Mai trase un fum, era foarte amar, aruncă ţigara. Ţigara aprinsă se rostogoli pe covor până aproape de piciorul mesei rotunde din mijlocul încăperii.

O scamă desprinsă din vechiul covor ţesut la maici începu să fumege uşor, cu un fel de veselă mulţumire, dacă te-ai gândi la un fumător rămas peste noapte fără ţigări, chiar în clipa asta găsind uitată în tabachera de alpaca din sertarul scrinului o „regală“ neatinsă de trecerea timpului... Locotenentul tocmai ieşise, uşa închisă hoţeşte, cu mâna răsucită din cot, fără să se întoarcă, rezemat o clipă, ochii închişi, cu spatele de lemnul de mult răscopt, cald, prietenos, casa părintească.

Un hol pătrăţos, scund, slab luminat de un lampadar chinezesc de alamă coclită, trei lămpi din care doar una funcţionează sub abajurul ca o perucă roasă de molii. Alt obiect vechi şi preţios care se stingea încet, într-un loc nepotrivit. O moştenire bizară, printr-o aritmetică de familie pe care, cu licărul din totdeauna de cruzime şi batjocură, în frumoşii ei ochi negri (Azïadé, ah, Pierre Loti ăsta, lup de mare, norocosule, spunea unchiul Costaş, până şi cea mai nobilă Doamnă a timpurilor noi să te iubească, afurisitule, minunată Regina noastră Maria), cu limbă dulce, aşadar, şi pupându-l hoţeşte în creştet pe glumeţul Costaş, Emilia o numea „primejdiosul viitor galben, afacerea Descu – Dr. Fu Manchu“... În fine, domnişoara Emilia s-a scăpat pe ea! Fireşte, altfel cum? Sudoarea acră de ostaş (odată pătruns în hol, îl inundase brusc) se uscă într-o clipă. Acum era frig. Un ficus pitic şi un lămâi la fel, de o parte şi alta a uşii în spatele căreia îl aştepta de mult surioara Emilia. Excelsior, iubite Manea. Oricât de târziu, colonei, sau generali, sau morţi la datorie, te voi umili cu povestea asta, prietene. Cum am îngenuncheat eu o mândră fecioară. Cum am fost eu mult mai puternic decât nemăsuratul ei orgoliu. Filme, romane... Rupse o frunză din lămâiul cocoşat într-un ciubăr cu doage înguste, cercuite cu şină groasă de aramă înverzită de mult. Culori şi forme se văd numai la lumina zilei, dar acum tu gândeşti asta. Un gând ca un glonte rătăcit. Între degete (altfel decât altădată, ştii tu când simţi cu pielea ta, ehe, ţesătura asta vegetală), frunza era densă, mată, se păstra o urmă parcă de ceva gras. Dar mirosea bine. Te gândeşti acum la o jumătate de lămâie mare stoarsă în gură. Da, uşa nu era încuiată. Alt gând neaşteptat, plăcut: o deschizi cu îndemânarea unui spărgător de seifuri. Poate un film cu James Cagney? Piticul ăsta m-a tulburat când călcam în străchini prin liceu. Unul mărunţel, bun pentru mari isprăvi. Da, totul în desăvârşită linişte, tăcere. Umbre şi vis. Nu reuşeşte să-şi descheie tunica. Renunţă. Încearcă din nou. Palme uscate, tâmple reci. În odaie miroase a busuioc şi Forvil. Pudră sau apă de colonie? Ia te uită, domnişoara se fardează. Hm... Îl aşteaptă cu tot ce avea ea tainic şi de nepătruns. Excelsior. Ai ajuns. Sigur de tine, imponderabil, mersul pe apă. Te opreşti şi îţi simţi înzecită greutatea cărnii, a oaselor. Gâfâi. Nu ai aer. Genunchii tremură înfipţi în tăblia patului. Pe noptieră, o lampă de carte pâlpâie în căciula ei de ebonită abia mai mare decât un degetar. Pare mai degrabă o lumânare care se stinge. Emilia doarme larg desfăcută sub cearceaful subţire. Deschide ochii. Nu apucă să ţipe. O palmă udă, neînchipuit de grea, o lespede de plumb îi astupă gura. Cu harul ei nebun de a-şi termina râzând adversarul, oricine ar fi fost el, Emilia are timp să gândească: de unde a făcut rost stârpitura asta de o labă de docher...