Valeriu Anania

Memorii

Editura Polirom

2008

© 2008 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN eBOOK: 978-973-46-2065-4

ISBN: 978-973-46-1175-1

Redactor: Cezar Petrilă

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Partea întâi

Cuvânt înainte

Nu am ţinut niciodată un jurnal. Douăzeci şi şapte de ani am trăit sub dictaturi, în România, când orice gând al tău încredinţat hârtiei putea deveni obiect de incriminare şi osândă.

De opt ani şi jumătate trăiesc în lumea liberă, dar vechea nedeprindere de a-mi face însemnări zilnice a devenit deprinderea de a nu le face. Vine o vreme când viaţa ta se cere rostită şi altfel decât în graiul convenţiilor sociale, mai adevărat adică şi mai de-a dreptul, şi atunci, în lipsă de altceva, ţi-o iei de la capăt pe amintiri, de-a rostogolul, ca apa muntelui poticnită’n pietre, şi o duci până unde poţi.

Începute acum vreo nouă luni, la vremea când gândul de a mă întoarce la vatră coincidea cu o chemare a patriarhului meu pentru nişte rosturi cărora le fusesem îndărătnic timp de douăzeci şi cinci de ani, însemnările acestea le isprăvesc în ajunul unei plecări care, după vorba poetului, ar putea să fie şi o moarte. Le-am scris în grabă, cu ochii pe calendar, fără meşteşug şi fără pretenţii, căutând să le ţin amintirilor o curgere în timpul lor, care totuşi suferă de unele aproximaţii.

Le las aici, pe seama celei mai adevărate prietenii pe care am avut-o vreodată, înaltă, pură, jertfelnică, înţelegătoare, harismatică, atotcuprinzătoare1, cu dorinţa ca ele să nu fie date publicităţii decât după ce vor fi trecut cinci ani de la moartea mea, în afară de cazul că împrejurările vor porunci altfel.

Memoriile mele sunt departe de a fi complete, mai cu seamă în ultimele capitole, pe care le-am scris biciuit de timp. Dar, aşa cum sunt, ele se vor şi se propun o mărturie nu numai a unei lumi, ci şi a unui suflet.

E vorba de sufletul meu.

Autorul

9 mai 1974, Detroit

1 E vorba de doamna Patricia Pâslaru, care mi-a păstrat manuscrisul într’un safe de bancă cu cifru secret. L-am recuperat în 2001, la cererea mea, prin episcopul Vasile Fluieraş. Tot de la soţii Pâslaru am recuperat un sac cu corespondenţă selectivă din perioada mea americană.

Adolescenţă verzuie

Era în vara lui 1941. Absolvisem Seminarul Central; destul de sărac, nu aveam nici o meserie, aşteptam toamna, să intru la Facultatea de Teologie cu vreo bursă oarecare. Inspirat de un articol al lui Arghezi publicat în revista Vremea, mă angajasem chelner la restaurantul jupânului Manole Şerbănescu – un local de clasa a doua, pe strada Vasile Lascăr – şi câştigam bani buni, lucrând cu şervetul, de la şapte seara până spre unu noaptea. Localul avea şi grădină, oraşul era plin de nemţi, ostaşii lui Hitler aveau bani mulţi şi consumau din plin bere amestecată cu coniac. Aveam asigurate cele două mese ale zilei; cu o parte din câştig îmi plătisem chiria (locuiam într’o cameră de pe bulevardul Dacia, mi se pare că la numărul 20), cu altă parte acopeream unele cheltuieli ale revistei Dacia Rediviva, pe care o editam împreună cu un grup de prieteni, tot atât de săraci şi entuziaşti. Plătisem o datorie la tipografia „Fântâna Darurilor” şi tipăream acum revista, tot pe datorie, la tipografia mânăstirii Cernica, al cărei director, Cristofor Dancu, călugăr şi gazetar de dreapta, se oferise să ne ajute. Făceam drumul la Cernica de două-trei ori pe săptămână, pentru corecturi, şi izbutisem astfel să-mi distrug şi ultima pereche de pantofi, din ale căror tălpi rămăseseră doar ramele. (Îmi aduc aminte că mă plimbam odată pe bulevardul Elisabeta cu amicii mei Constantin Bărbulescu şi Zaharia Ducu, discutând aprins perspectivele revistei noastre. Ne opriserăm în faţa Universităţii, gata să ne despărţim. Eu isprăvisem ţigara; am aruncat mucul şi, instinctiv, am vrut să-l strivesc cu piciorul, dar în acel moment am scrâşnit de durere şi am sărit ca un arc, simţind mucul aprins al ţigării înşurubat în ciorap şi’n piele. Fie de durere, fie de ruşine, am rupt-o la fugă, în timp ce prietenii, înveseliţi foarte, îmi strigau din urmă: Trăiască Dacia Rediviva!).

Cred că era pe la sfârşitul lui iulie sau începutul lui august când mă întorceam de la Cernica şi mergeam pe şoseaua Ştefan cel Mare, cu gândul de a-i face o vizită tatălui meu, care lucra de mulţi ani la Societatea Tramvaielor şi locuia într’o chiliuţă, la demisol, pe şoseaua Bonaparte. Atunci m’am întâlnit cu un convoi funerar ce se îndrepta spre cimitirul Pătrunjel. Dintr’o privire, mi-am dat seama că era vorba de o înmormântare „politică”.

Aflasem că mai înainte cu câteva zile fusese asasinat Horia Codreanu, ultimul copil în viaţă al bătrânului Ion Zelea Codreanu şi frate al faimosului Corneliu Codreanu, Căpitanul, fondator al Gărzii de Fier, idolul tineretului naţionalist al României, asasinat şi el în 1938. Uciderea lui Horia Codreanu – întâmplată seara târziu în cartierul Tei – era pusă aproape sigur pe seama agenţilor lui Mihai (Ică) Antonescu, vicepreşedinte al Consiliului de Miniştri în Guvernul mareşalului Ion Antonescu, care ar fi vrut să extermine familia Căpitanului. Din şoaptele prietenilor mai aflasem că trupul defunctului, îmbrăcat în cămaşă verde, fusese depus în biserica Sf. Ilie-Gorgani – locaş devenit tradiţional pentru găzduirea serviciilor funebre ale Gărzii de Fier – şi că această permisiune, într’o vreme când puşcăriile ţării gemeau de legionarii care se răsculaseră împotriva Mareşalului, fusese obţinută de la însuşi Mihai Antonescu, care, mai mult, trimisese o coroană de flori în memoria fostului său coleg de universitate. Evenimentul, cu toate implicaţiile lui, era de natură să stârnească confuzie. Era aproape de necrezut ca cinismul unui asasin să meargă până acolo încât să trimită flori spre cinstirea victimei. Unii vedeau în aceasta o încercare a lui Ică Antonescu de a fi absolvit de bănuială, alţii credeau că e un semn de destindere, alţii, că e pur şi simplu o cursă. Ascultam zvonurile şi nu-mi băteam capul prea mult să descifrez înţelesurile. Nici nu-mi trecuse prin minte să mă duc la biserica Sf. Ilie-Gorgani, şi cu atât mai puţin la înmormântare. Pe de altă parte, se spunea că acest Horia Codreanu era foarte departe de ceea ce fusese fratele său, Căpitanul, că-şi petrecea nopţile prin cârciumi şi profita de naivitatea credulilor, în ochii şi la punga cărora trecea, totuşi, drept „fratele Căpitanului” şi ultima speranţă legată de un nume. Cred că eram şi, oarecum, prudent; fratele meu se afla de câteva luni în puşcărie, cu o condamnare de opt ani pentru „instigare la omor” în timpul rebeliunii legionare din ianuarie (el, care în viaţa lui n’a avut inimă să taie un pui de găină, de umbla mama pe la vecini pentru o asemenea treabă, cu ditamai flăcăul în casă), iar eu nu mă simţeam cu totul străin de aşa o treabă, deşi politica legionară în sine nu mă mai interesa. Cu toate acestea, întâlnirea mea cu acel cortegiu funerar avea să fie începutul unui lung şir de întâmplări şi suferinţe, într’un secol al statului poliţist, când o simplă fişă de cazier îţi pune pe frunte un stigmat de care nu vei putea să scapi toată viaţa.

* * *

Aveam numai cincisprezece ani când am fost recrutat în „mănunchiul de prieteni” al Frăţiei de Cruce din Seminarul Central, de către un elev mai în vârstă decât mine, care-mi vorbise îndelung şi cu tact despre soarta nenorocită a ţării, roasă până’n măduvă de stricăciunea partidelor politice, despre apariţia Căpitanului inspirat de Arhanghelul Mihail, despre lupta lui cea sfântă pentru mântuirea neamului de sub ghearele jidanilor şi jidoviţilor, despre trebuinţa imperioasă a unei regenerări morale prin cultivarea credinţei în Dumnezeu, a cinstei, onoarei, eroismului continuu şi spiritului de sacrificiu, despre elita legionară, selecţionată din tot ce are neamul mai bun, despre rolul mesianic al românismului printre seminţiile pământului. Convorbirile se petreceau aproape zilnic, în curte sau pe lungul coridor al internatului, şi cu cât deveneau mai specifice cu atât mi se cerea mai multă discreţie. Mai mult, am aflat că era vorba de o organizaţie secretă, conspirativă, cu oarecare vechime în interiorul şcolii, în care nu sunt chemaţi şi primiţi decât cei destinaţi să devină legionarii de mâine ai Căpitanului.

Nu mai ţin minte cum am evoluat. Cred că mi-a plăcut ideea în sine, conspiraţia mă fascina, gândul de a deveni „elită” mi-a gâdilat orgoliul. Oricum, am acceptat aventura, am început să citesc broşurile Gărzii de Fier şi m’am pomenit la o şedinţă a „mănunchiului de prieteni” – un fel de stagiu pregătitor –, la care se citea cu glasul pe sfert şi se cânta înăbuşit. După alte câteva şedinţe m’am calificat pentru avansare şi am fost programat să depun legământul de „frate de cruce”, adevărata înrolare pentru categoria elevilor de liceu.

Ceremonia a avut loc la 25 martie 1936 – la sărbătoarea Bunei Vestiri, sărbătoare cu semnificaţie deosebită în istoria şi ierarhia Gărzii de Fier. Condiţia (sau una dintre condiţii) era să nu mănânc nimic înainte de depunerea legământului, care trebuia să se întâmple târziu după-amiază, spre orele patru. Condiţia de a nu mânca era legată şi de participarea la Sfânta Liturghie, dar elevii Seminarului treceau uşor peste această oprelişte şi se înfruptau copios, dis-de-dimineaţă, din bunătăţile păstrate în dulapurile de la etaj, dulapuri la care se avea acces în sărbători. Păcatul nu era socotit greu şi trecea neobservat la spovedanie. Aşa se face că în dimineaţa aceea, îndreptându-mă spre dulapul meu şi spunând bună dimineaţa unui coleg care păcătuia cu inocenţă, acesta mi-a întins o bucăţică de slănină pe un vârf de briceag. Am ciupit-o din mers, am înghiţit-o şi imediat mi-am dat seama că m’am descalificat în perspectiva ceremoniei de după-amiază. Am deschis, totuşi, dulapul, emoţionat, căci acolo mă aştepta cămaşa verde, odajdia sfântă a tineretului naţionalist de pe atunci, ascunsă din timp printre albituri. Spaima de a nu fi surprins de cineva când am îmbrăcat-o era mai mare decât aceea că nu sunt vrednic de ea. Mi-am pus repede vestonul de elev, corect închis la guler, soldăţeşte, şi m’am dus la Liturghie ca un osândit, cel mai mic dintre cei mici în capela internatului.

De la masă m’am strecurat cum am putut şi m’am îndreptat spre câmpul Cotroceanca, în afara oraşului, după indicaţiile amănunţite primite din timp. Ştiam, de pildă, că la cutare colţ de stradă voi vedea cutare semn, că la capătul liniei de tramvai un ins cu particularitatea cutare îmi va indica direcţia fără să se uite la mine, că pe maidanul de la mahala o minge de fotbal, jucată de câţiva golani în aparenţă, îmi va arăta o nouă direcţie, şi aşa mai departe, până în inima câmpului, printre gropi şi dâmburi, unde se adunaseră vreo două sute de şcolari ai mai multor licee din Bucureşti. Am înţeles că era vorba de o nouă promoţie de fraţi de cruce. De jur-împrejur, străji pitite pe burtă, cu şuiere discrete, asigurau paza, de departe în aproape, ştafete dădeau rapoarte grăbite şefului de grup şi piereau, câteva mingi aşteptau doar un semnal pentru ca totul să se transforme, în caz de alarmă, într’o nevinovată întrecere de sport. Vestoanele s’au grămădit în gropi şi ne-am pomenit toţi în cămaşă verde, aliniaţi pe două rânduri, „candidaţii” în faţă şi „garànţii” în spate, cu trupurile smirnă la camaradul Grecu, student întârziat, după cât se putea pricepe, cu mustăcioară neagră şi ochi de oţel.

Tremuram şi mă stăpâneam. Când mi-a venit rândul la apel, am făcut un pas înainte şi mi-am mărturisit public păcatul, scurt, fără explicaţii sau scuze. „Camaradul Grecu” s’a înăsprit, s’a gândit puţin, ca într’o cumpănă de conştiinţă, apoi mi-a permis să depun legământul cu condiţia ca în Săptămâna Patimilor să nu mănânc absolut nimic de miercuri seara până Duminică după Înviere, cu excepţia zilei de vineri, când, la patru după-amiază, voi putea să consum o felie de pâine şi un pahar cu apă. Eram fericit.

Promoţia s’a legat să nu trădeze niciodată Legiunea şi Căpitanul, fiecare frate de cruce a primit săcuşorul cu pelin, pe care avea să şi-l coase la cingătoare, cât mai ascuns posibil, s’a ţinut apoi şedinţă, cu tot ritualul ei de rugăciune, evocare a morţilor (mai precis, „apelul morţilor”, la care se răspundea, în cor, „Prezent!”), cântece, lecturi, comentarii, „minuta Legiunii”, şi iar câteva cântece. Seara, în internat, adormeam cu Căpitanul în gând. Îi devenisem soldat...

Vacanţa de Paşti am petrecut-o în acel an la taică-meu, în Bucureşti. Venise Joia cea Mare, şi la orele mesei îmi făceam de lucru prin oraş şi minţeam apoi că am mâncat nu ştiu unde. Vineri m’a luat fratele meu după cumpărături. Era om pretenţios, nu-i plăcea orice şi oricum, se gândea, întreba şi măsura de zece ori, lăsa spre a căuta şi în altă parte, aşa încât mai toată ziua m’a alergat din magazin în magazin. Mă întreba dacă-mi e foame, iar eu îi spuneam că nu, şi tot amânam să ne oprim undeva, măcar că de abia mă ţineam pe picioare. În sfârşit, s’a făcut ora patru şi am convenit să intrăm într’un local mărunt – birt sau cofetărie, cred că nici nu vedeam bine –, să ne potolim foamea. Multă vreme după aceea mi-am făcut mustrări de conştiinţă că în locul unei felii de pâine mâncasem un corn şi că în locul unui pahar de apă băusem unul de limonadă... O, curăţia de suflet a acelei vârste!

Sâmbătă n’am pus nimic pe limbă, noaptea am mers la Înviere şi Liturghie, împreună cu fratele meu, la biserica Bazilescu, din Bucureştii Noi. Şedeam la strană, ca un seminarist ce mă aflam, şi încercam chiar să şi cânt. Deodată s’a învârtit biserica cu mine, m’am năpustit pe uşa diaconească şi am căzut grămadă, leşinat, în marginea altarului. Paracliserul a deschis uşa laterală şi m’a scos la aer, părintele m’a cuminecat în grabă şi mi-a dat apoi prescură şi un pahar de vin. La spovedit nu mărturisisem nimic, nici din păcatul meu şi nici din pedeapsa ce mi se dăduse. O asemenea mărturisire ar fi echivalat cu deconspirarea, iar eu mă legasem să nu trădez niciodată Legiunea şi Căpitanul. Nu cred a-mi fi dat seama că se întreţes aici şi se suprapun nişte planuri, că sufletul meu devine câmpul unor confuzii şi că acest soi de confuzii aveau să genereze, mult mai târziu, tragediile unor oameni pe cât de curaţi la inimă pe atât de puţin liberi în cuget.

Poate că sentimentul libertăţii – care nu m’a părăsit niciodată în viaţă – m’a împiedicat să fiu un frate de cruce perfect. Se spunea că Frăţia de Cruce (ca şi Legiunea în genere) e o şcoală a educaţiei, se punea preţ maxim pe disciplină, controlul conştiinţei, mărturisirea voluntară, autopedepsire, sfidarea morţii, iar eu nu aveam vocaţie nici mistică şi nici ostăşească. Odată cu intrarea în adolescenţă începusem să fumez, fugeam din internat, nu refuzam perspectiva unui chef la o cârciumă pe Calea Rahovei, gustam aventura erotică, îmi permiteam lecturi abuzive, scriam poezii străjereşti, obţineam premii literare şi burse de la duşmanii Gărzii de Fier. Toate acestea formau obiectul unor interogaţii în cadrul şedinţelor, deseori eram obligat să-mi pronunţ pedepse pe care nu le executam. Nu am ajuns niciodată şef al Frăţiei, şi nici nu am căutat. Dar nici n’am fost dat afară şi nici n’am plecat singur. Dimpotrivă, am activat chiar şi în perioadele cele mai grele, de aspră prigoană, cum a fost aceea din 1938-1939, după asasinarea lui Corneliu Codreanu, când o asemenea activitate era extrem de primejdioasă.

Şedinţele se ţineau de obicei în via Seminarului, de-a lungul unui gard de lemn, în marginea livezii de caişi, pe povârnişul dinspre oraş. Acolo eram feriţi, într’adevăr, de privirile elevilor care se jucau prin larga curte a internatului, dar eram expuşi unor ferestre din vecinătate, şi e de mirare cum, de-a lungul unor ani, nu s’a găsit nimeni să ne vadă şi să ne denunţe. Cei mai isteţi dintre colegi băgaseră de seamă că unii dintre ei dispar periodic, strecuraţi pe după gard, căutau să iscodească şi să ne prindă’n cuvânt, dar până la urmă funcţiona şi o anume solidaritate a generaţiei, naţionalistă, filogermană, antisemită şi radicală. Înrolaţi şi activi în organizaţie eram puţini în raport cu numărul total al elevilor din internat, dar cântecele legionare (care erau frumoase şi mobilizatoare) le cântau toţi de-a valma, în sălile de clasă, la vremea când pedagogii nu erau pe aproape.

Personal, mă simţeam în conflict moral cu directorul Seminarului, părintele Petre Partenie, om învăţat, scriitor, liberal, membru în Parlament, antilegionar, care ţinea la mine într’un mod cu totul aparte. El m’a încurajat să scriu literatură, datorită lui am intrat în arena publică cu prima mea piesă de teatru (Jocul fulgilor, reprezentată, prin recomandarea lui, la Radio România, în regia lui Atanasie Mitric), el mi-a pus la dispoziţie, după acest succes, o cameră specială, în care numai eu aveam acces (lucru nemaipomenit într’un internat de Seminar), unde să mă pot retrage în timpul meu liber şi să pot scrie nestingherit. Norocul meu era că nu-l aveam profesor direct şi-l întâlneam astfel destul de rar. Conflictul interior se consuma mulcom şi căutam să mă liniştesc spunându-mi că, la urma urmelor, şi Eminescu fusese împotriva liberalilor...

În fond, implicaţiile politice îmi erau foarte pe deasupra, căci cunoşteam foarte puţin din mecanismul politic al vremii. Însăşi Frăţia de Cruce pretindea că nu face politică, ci doar educaţie. Ca orice extremă, cultiva o atitudine sectară, exclusivistă: tot ceea ce e în afara Legiunii sau împotriva ei e rău, corupt. Despre comunism aveam o idee foarte vagă (se şi vorbea extrem de puţin despre el la vremea aceea), dar se contura, oricum, drept principiul destructiv al omenirii. Nici despre francmasonerie sau iudaism nu ştiam prea multe; oricum, erau duşmanii numărul unu ai Neamului, deşi eu însumi nu pricepeam prea bine acest lucru; eram născut în Oltenia, provincie în care nu au existat niciodată evrei.

Introducerea organizării străjereşti (tineretul regelui Carol al II-lea) în viaţa Seminarului mi-a creat un alt conflict interior. Mă număram printre elevii buni, de frunte, cu nume, ai şcolii, iar implicarea mea în activitatea străjerească nu putea să întârzie. Părintele Partenie mă împingea din spate, lăudându-mă în dreapta şi în stânga, şi îmi făcea cunoscute operele literare. Îmi aduc aminte cu câtă mândrie a anunţat odată la masă că elevului Anania Valeriu i s’a conferit un premiu de cinci mii de lei (sumă enormă) de către generalul Dombrovski, primarul general al Capitalei, pentru poezia Drapelul. Recitam versuri în şedinţe publice, la şcoli, concerte, festivităţi naţionale. În iunie 1939 primeam o medalie a „Meritului Cultural” din mâna regelui Carol al II-lea, poreclit „Berilă”, asasinul Căpitanului. Tot prin Straja Ţării primeam o bursă lunară de la preotul profesor Grigore Cristescu, fost cândva legionar şi devenit apoi „trădător”. M’am dus cu pluguşorul la Palatul Regal şi am aruncat „grâu curat şi grâu de vară” pe umerii regelui-asasin, fără să-mi fi fost străină o lamă de gând că în traista cu grâu aş fi putut să ascund un pistol, ceea ce ar fi făcut din mine un erou mai mare decât Nicadorii care îl asasinaseră pe primul-ministru Duca. Toate acestea se petreceau în paralel cu şedinţele secrete la care participam aproape regulat, cu „nopţi de lagăr” în pădurea de la Pustnicul, cu marşuri camuflate în comuna Bragadiru sau la mânăstirea Cernica (la unul din ele purtam cu emfază medalia regelui, pentru cazul că am fi fost interogaţi cumva de poliţia secretă; camarazii se veseleau şi-mi ziceau, admirativ, „escrocul”, ceea ce nu consuna deloc cu severitatea moravurilor şi a limbajului la care eram supuşi).

Acum e mai lesne de înţeles că toate acestea se consumau la mari răscruci de vremuri, în care forţe opuse se confruntau gigantic, iar bietele noastre suflete, de copii naivi, deveniseră câmpul lor de bătaie. Câtă putere de discernământ puteam noi să avem? Cât ştiam noi din viaţa de afară, atâta vreme cât nu aveam acces nici la lectura ziarelor şi nici la audiţia aparatului de radio? Existau atâtea feţe ascunse ale lucrurilor, care nu aveau să ni se dezvăluie decât mult mai târziu, şi uneori dureros. E posibil ca până atunci eu să-i fi dat fiecăruia cât am crezut că e al lui, iar mie să nu-mi fi refuzat nimic din ceea ce am crezut că îmi este viaţă adevărată.

Vacanţa de vară a anului 1940 am petrecut-o – ca pe multe altele – în Bucureşti, dând lecţii copiilor bogaţi spre a-mi asigura încă un an de studii la Seminar. Am fost martorul acelor mari mişcări populare din Capitală legate de pierderea Basarabiei şi a Ardealului de Nord, m’am amestecat cu mulţimile întărâtate din Piaţa Universităţii, m’am cutremurat să aud cum numele regelui e huiduit de pe soclul statuii lui Mihai Viteazul, am huiduit şi eu, am protestat, am urlat, m’am încolonat pe Calea Victoriei şi am fugit, strecurat prin uliţi, din faţa tancurilor de apă ale prefectului Rodrigue Modreanu, m’am întors răzbunător şi m’am ţesut în grupurile conspirative ce patrulau între Palatul Telefoanelor şi Palatul Regal. Căderea regelui se dădea ca iminentă, se vorbea de venirea la putere a generalului Ion Antonescu şi a Gărzii de Fier.

Dimineaţa zilei de 6 septembrie m’a găsit în oraş. La un moment dat am auzit urale şi ovaţii, în Piaţa Rosetti se forma o coloană, ziarele anunţau zgomotos abdicarea regelui, drapele apăreau la balcoane. Am văzut câteva cămăşi verzi – primele după doi ani de prigoană (pe a mea o arsesem de mult, nici nu mai ştiam dacă o purtasem vreodată). Peste conştiinţa ţării sfâşiate plutea un duh de biruinţă, oricum, biruinţa asupra unui rege criminal şi incapabil. Am sărit în coloană, am luat cadenţa... oh, se cânta un cântec legionar!... În Piaţa Universităţii, alte coloane răsăreau de pe străzile radiante – toate purcedeau, una după alta, pe Calea Victoriei, spre Palatul Regal. Am fost printre primii, Piaţa Palatului a devenit, în câteva minute, o mare de capete şi o furtună de „sfântă tinereţe legionară”. Cântecul vuia din plinul piepturilor, din tăcerea crâncenă a doi ani de sânge şi moarte, dar la a doua strofă ritmurile, mai de aproape şi mai de departe, se încălecau penibil, capătul unui vers începea de undeva pe coada celui dinainte. N’am putut răbda, m’am urcat pe soclul de piatră al gardului regal şi am început să bat măsura cu amândouă mâinile, adunând vocile (miile de voci, ce mulţime uriaşă!) la un singur ritm. Aceasta a fost, pentru mine, „biruinţa legionară”. Restul s’a petrecut dincolo de sufletul meu. De mulţi dintre oamenii care au făcut-o aveam să aud abia peste douăzeci de ani, şi poate că ar fi fost mai bine să nu fi auzit niciodată.

Cu câtă ardoare am vegheat o noapte întreagă, împreună cu fratele meu, în casa unei croitorese prietene, să avem, fiecare, cămaşa verde! Până cu vreo trei ani în urmă, el fusese un fel de partizan al profesorului Grigore Forţu, un alt răzvrătit împotriva ordinii politice a vremii. Cred că în vara lui 1937 am fugit într’o noapte de acasă, lăsând-o pe maică-mea cu inima strânsă, şi m’am dus – mergând 23 de kilometri pe jos! – să lucrez voluntar în tabăra legionară de la Drăgăşani, unde se construia o biserică. Legionari de toată mâna, entuziasm, dăruire, muncă pe rupte, viaţă spartană, regim alimentar vegetarian (salate şi mămăligă), turnam beton la baza turlei mari şi cântam de pe schelă „avem doar gloanţe pentru trădători”. La trei nopţi o dată făceam şi un schimb de gardă la poartă, înarmat cu o cazma, purtată ţanţoş pe umăr. Fratele meu, care îşi făcea stagiul militar la Bucureşti, se afla într’un scurt concediu, mergea să o vadă pe mama şi, trecând prin oraş, a dat cu ochii de mine în forfota de oameni care tocmai se ridicaseră de la mesele lungi, de lemn, pentru ceasul de odihnă. Atunci, în ziua aceea, întinşi pe o grămadă de nisip, i-am vorbit eu lui Mitică despre Garda de Fier, Căpitan, mântuirea Neamului şi l-am făcut – militar cum era – să care vreo câteva tărgi de ciment şi să îngâne un cântec. A aderat repede la Mişcarea Legionară şi după numai un an avea să fie arestat, chinuit, bătut la tălpi şi ţinut în puşcăria de la Chişinău, în timp ce proaspăta lui soţie, Elly, murea cu pruncul în pântece. De-a lungul anilor, Mitică a suferit mai mult decât mine, şi-a ruinat de câteva ori familia şi rostul social, de câteva ori a trebuit să ia viaţa de la capăt, în timp ce conştiinţa mea se împovăra cu vinovăţia de a-l fi ademenit în ceea ce eu credeam că nu e politică, atunci, pe grămada de nisip din tabăra Drăgăşanilor. Dar el, ca şi mine, fremăta acum de entuziasmul „biruinţei” şi-l prindeau zorile cu ochii pe maşina de cusut a Lenuţei Balint, să îmbrace cămaşa verde şi să răspundă, pe bulevard, la salutul roman percutat pe inimă.

N’au trecut decât câteva zile. Mergeam pe Calea Victoriei şi l-am întâlnit pe Mihale. Nu-l mai văzusem de mult, poate de trei-patru ani, nici nu-i ştiam de urmă, îl uitasem. Acest Mihale al lui Augustin era lepădătura satului meu, pungaş ordinar, hoţ, mincinos, curvar (răspândise prin sat o blenoragie care a ucis o femeie măritată), expresia a tot ceea ce poate fi mai putred. Mihale era îmbrăcat în cămaşă verde şi m’a salutat cu „Trăiască Legiunea şi Căpitanul!”. Am încremenit, nu i-am răspuns la salut, l-am întrebat de când e el legionar şi, mai întâi, dacă e cu adevărat. Cu rânjetul său de lichea, mi-a arătat o legitimaţie şi m’a asigurat că e în regulă. M’am dus acasă, am dezbrăcat cămaşa verde şi din ziua aceea n’am mai pus-o niciodată. A fost întâia amărăciune a „biruinţei”, conştiinţa că apare subit o nouă „promoţie” de legionari, menită să sporească numărul celor scăpaţi din prigoană.

Era un sfârşit de septembrie frumos, cu soare cald pe frunza în declin, şcoala nu începuse, lecţiile particulare – aşa-zisele „meditaţii” – le isprăvisem şi nu mai ţin minte cu ce treabă (dacă aveam vreuna) mă aflam în Gara de Nord. Pleca un tren cu tineret numeros, elevi de liceu, mulţi în cămaşă verde, şi am aflat că mergeau la Predeal, într’o tabără de instructaj a fraţilor de cruce. Am pus piciorul pe scara vagonului şi, după câteva ceasuri, m’am pomenit în marea clădire de până mai deunăzi a Străjii Ţării, pe care o cunoşteam bine – stătusem aici o vacanţă de Crăciun şi învăţasem să schiez. Tabăra se afla sub comanda camaradului Tărăoi, ale cărui ordine scurte, pe voce de plutonier-major, şi ale cărui alocuţiuni voit grave ascundeau – observam – un creier foarte găunos. Era comandant-ajutor al Frăţiilor de Cruce pe ţară. Băieţii fuseseră adunaţi cam la întâmplare, din multe colţuri ale patriei, unii aveau mustăţi lăsate pe oală şi toţi purtau pistoale la brâu, haiduceşte. Instalat în toată gospodăria Străjii Ţării, pe de-a gata, bădiţa Tărăoi poruncise disciplină armată şi, printre altele, decretase fumatul interzis, ceea ce mă făcea să mă strecor la intervale în pădure şi să sug câte o ţigară la repezeală, după care îmi clăteam gura cu apă de izvor. În tabără nu mă chemase nimeni, dar nimeni nu m’a dat afară şi am încercat să fac faţă exerciţiilor militare, pe teme de luptă, începute chiar de a doua zi. Apoi băieţii s’au adunat în front, bădiţa Tărăoi îi întreba pe unii de pe la Câmpulung Moldovenesc ce o să facă ei cu pistoalele şi-i bătea pe umăr când i se răspundea că aşa o să-i omorâm noi pe jidani. Eu nu aveam pistol şi mi se interzicea fumatul. Cu altă amărăciune în suflet, m’am strecurat din tabără, m’am aruncat în primul tren şi m’am întors la Bucureşti.

Odată cu octombrie a început şcoala. Conspirativii de până ieri ieşiseră la suprafaţă, dar şedinţele se ţineau tot în secret. Grămadă mare de înscrieri în Frăţie, unii de teamă că altfel nu vor fi primiţi în toamnă la Facultate (eram într’a opta). Părintele Partenie fusese înlăturat de la direcţie şi venise părintele Firmilian, care purta pe rasă o cruciuliţă verde cu gardul de fier în mijloc, acolo unde de obicei se pun iniţialele sau chipul Domnului. Profesorii tăceau, prudenţi, şi îşi făceau datoria la catedră, dar unul din ei a urlat furios când şeful însuşi al Frăţiei i-a declarat, scurt, că nu-şi pregătise lecţia fiindcă avusese şedinţă de grup. Continuam să învăţ în ritmul dinainte, parcă tot mai adunat în mine. Simţeam că, ieşită din conspiraţie, Legiunea începe să mă intereseze mai puţin. Îmi umbla prin cap o revistă literară. Eram bun la Psihologie, iar profesorul, Ionescu-Sânger, un om mărunţel şi bun, aflase cu surprindere că eu aveam vechime în organizaţie. Odată m’a întrebat în clasă:

– Ascultă, Anania, când, sau în ce ipostază, ai fost tu sincer – ca frate de cruce sau ca străjer?

N’am ştiut ce să-i răspund şi mi-am simţit obrajii în flăcări. Eram băiat mare, aveam nouăsprezece ani.

Nu am fost ales să particip la marea manifestaţie legionară de la Iaşi, în acel octombrie. Am rămas în internat. De la Iaşi a venit cadavrul lui Tiberiu Grigorescu, elev la liceul Şincai, un băiat de o mare puritate sufletească, întotdeauna cu un zâmbet suav pe buze şi în ochii luminoşi. Îl cunoscusem la unele adunări de grup, pe câmpul Cotroceanca. Şi tot acolo îl cunoscusem şi pe „Cărăbuş”, coleg şi prieten cu Tiberiu. Se întorceau de la manifestaţie, cu trenul, pe platforma vagonului, în picioare. Cărăbuş avea un pistol (revolver) cu „butie” şi cu un singur cartuş în una din cele şase găuri şi se juca cu el în pieptul lui Tiberiu. Număra, ţăcănind, unu, doi, trei, patru, cinci... şi când ajungea la şase mişca butia cu degetul, trecând glonţul peste ţeavă, şi o lua de la capăt. Tiberiu zâmbea inocent (poate că a şi încercat să-l astâmpere), dar a nu ştiu câta oară Cărăbuş a greşit numărătoarea şi a descărcat unicul glonţ în inima lui Tiberiu. Mortul a fost îngropat apoi legionăreşte, dus pe un car tras la funii de camarazi, am vrut să trag şi eu, dar nu aveam uniformă, şi mă uitam la maică-sa care se zdrobea de durere şi nu era în stare să priceapă că dulcele ei fiu ar fi putut să fie împuşcat de oricare dintre cei care-l purtau la groapă. De bietul Cărăbuş n’am mai ştiut nimic. Se zicea că ar fi înnebunit.

La 10 noiembrie s’a întâmplat marele cutremur, când s’a prăbuşit blocul Carlton. Clădirea Seminarului Central, grav avariată, cerea reparaţii radicale, iar elevii au fost trimişi în vacanţă până după sărbătorile Crăciunului. Nu ştiam cam ce-aş putea face în acest timp.

Erau în şcoală câţiva băieţi din Banatul iugoslav, iar unul din ei, Mioc (acum, regăsit după un sfert de veac, gospodar cuprins în statul Ohio), îmi vorbea aprins despre viaţa românilor din Serbia şi mă tot îndemna să merg odată cu el, clandestin peste frontieră, aşa cum treceau şi ei toţi, o dată sau de două ori pe an. Nu ne-a trebuit mult să facem un plan, şi poate că pentru prima oară în viaţă am avut o intuiţie „politică”. L-am luat pe Mioc şi am cerut să fiu primit de camaradul Ilie Smultea, şeful pe ţară al Frăţiilor de Cruce. Am urcat treptele, atât de bine cunoscute, ale sediului Străjii Ţării, de pe Calea Victoriei, şi l-am găsit pe camaradul Smultea instalat confortabil în fotoliul de piele al profesorului Gheorghiu. Nu se schimbase absolut nimic, în afară de faptul că de deasupra biroului dispăruse portretul regelui şi fusese instalat acela al lui Horia Sima. Iarăşi am avut un gust amar; nu ştiu de ce, îi gândeam pe legionari – chiar în biruinţă – ducând o viaţă sobră, de tabără, printre corturi şi bârne, nu pe covoare persane şi trepte de marmură. I-am sugerat camaradului Smultea (acum profesor prin California) ideea unei misiuni f. d. c.2 în Banatul sârbesc. Într’o jumătate de oră, eu şi Mioc aveam „foi de drum” (gratuit pe tren) şi o scrisoare către prefectul legionar din Timişoara, care, la rândul său, a doua sau a treia zi, ne recomanda telefonic pichetului de grăniceri de la Stamora-Moraviţa.

Am trecut frontiera noaptea, călăuziţi de grănicerii români care cunoşteau ritmul patrulelor sârbeşti, iar a doua zi eram în comuna Marghita, în casa unor buni cunoscuţi ai lui Mioc. Am rămas acolo câteva zile, în care timp m’am cunoscut – conspirativ, fireşte – cu mai mulţi ţărani, de la care învăţam nu numai folclor, dar şi deprinderea dialectului. Stăpânirea iugoslavă era de pe atunci reputată ca de extremă stângă şi îmi luam suficiente măsuri să nu fiu descoperit.

Poate că vreo două săptămâni am locuit, astfel înarmat, în internatul liceului din Vîrşeţ, băgându-mă prudent printre elevi şi făcându-mi, cu ajutorul lui Mioc, prieteni. Ideea legionarismului era vagă, dar avea teren bun în sufletul unei minorităţi oprimate, care se uita cu nădejde spre Ţară. Nu mari eforturi mi-au trebuit ca să adun un grup de elevi lângă ruinele cetăţii de pe munte şi să ţin cu ei o şedinţă f. d. c. Cred că am botezat noua organizaţie „Decebal”, după numele aceleia în care eram eu. Dar curând după aceasta am cunoscut în curtea şcolii un profesor care s’a îndoit că aş fi de pe undeva din partea cealaltă a Banatului sârbesc şi i s’a părut că mă văzuse dirijând anumite cântece de pe gardul Palatului Regal din Bucureşti... Omul o spunea cu înţelegere, chiar cu o anumită complicitate în zâmbet, dar eu m’am simţit descoperit şi m’am făcut nevăzut.

La Ecika mi-am câştigat noi prieteni, dar eu venisem cu mâinile goale şi oamenii cereau să citească literatură naţională şi să asculte muzică românească. Mioc m’a călăuzit la Marghita (călătoream cu trenul, nu vorbeam mai nimic, ne făceam că dormim) şi într’o noapte am purces spre frontieră. Era nor, nu se vedea mai nimic, ne-am rătăcit pe câmp, ne-am învârtit toată noaptea şi către zori ne-am pomenit iarăşi în marginea satului din care plecaserăm. Gazdele ne-au prevenit că jandarmii, de cum plecaserăm noi, au întrebat de doi tineri care intraseră în sat, ceea ce ne-a făcut să plecăm repede, tot spre graniţă, profitând de faptul că mai tot câmpul era presărat cu glugi de coceni, şi săream din una în alta, ca broaştele, pe brânci, până ce am izbutit să trecem frontiera.

Perspectiva primejdiei nu ne-a descurajat. Dimpotrivă, peste numai o săptămână eram înapoi la pichetul de grăniceri de la Stamora, de astă dată trei; îl luasem cu mine şi pe Ionescu, care acceptase bucuros aventura. Ninsese gros şi-mi aduc aminte cum înotam prin zăpadă, noaptea, cu nişte geamantane grele în spinare, încărcaţi cu broşuri, cărţi – nu neapărat legionare – şi discuri cu muzică românească. Ne opream din loc în loc să ne tragem răsuflarea, ne odihneam pe geamantane şi simţeam cum ne prinde îngheţul, cu o senzaţie de somn dulce, moleşitor. Ne luam la bătaie cu pumnii, apoi ne aruncam iar poverile în spinare, şi aşa am străbătut câmpul, tineri şi imprudenţi, lăsând în urmă-ne urme groase. Dar ce ne păsa nouă la vremea când ne era dragă „moartea pentru Căpitan”? Retrospectiv, cred că nu era atât zelul propagandistic cât o reacţie împotriva oficializării Gărzii de Fier (România devenise „stat naţional legionar”), împotriva fotoliului de piele pe care se instalase, confortabil, bădia Smultea. Începea să capete expresie nevoia de a fi în răspăr cu vremea.

La Becicherek am izbutit să strecurăm, conspirativ, o placă cu muzică populară românească în singurul cinematograf al oraşului şi, cu concursul operatorului, s’o „cântăm” în pauza dintre două rulări ale filmului. Pe melodie şi vorbe, românii din sală au izbucnit în aplauze, dar evenimentul a provocat o anchetă imediată din partea autorităţilor, ceea ce ne-a făcut să plecăm repede spre Ecika, satul lui Mioc. Am lăsat şi acolo o mulţime de materiale şi am primit, în schimb, eu şi Ionescu, câte un... pistol. Mai toţi românii din sat aveau pistoale, se făleau cu ele şi au socotit că un asemenea cadou e mărturia supremei lor recunoştinţe. Fiecare pistol avea şi o rezervă de câteva gloanţe. Şi aşa, înarmaţi până’n dinţi, pe la mijlocul lui decembrie ne-am socotit misiunea isprăvită şi am trecut îndărăt frontiera, prin acelaşi punct în care, după numai patru ani, aveam să fiu arestat de o femeie.

De Crăciun m’am dus în sat, la maică-mea (care nu vedea – ca şi taică-meu – cu ochi buni politica şi nu era deloc încântată de ceea ce auzea şi vedea împrejuru-i). De sărbători am cântat la strană, iar la Bobotează, când preotul sfinţea apa, am tras în văzduh cu pistolul (prima oară în viaţa mea), fără să bag de seamă nedumerirea oamenilor, care mă ştiau de „băiat bun” şi sperau să mă vadă popă. În fond, nu ştiam deloc de ce nu aruncasem pistolul în zăpada Iugoslaviei şi de ce îl purtam. Niciodată nu mi-a trecut prin minte că aş putea să trag într’un om, fie el cel mai mare duşman. Mamei îi spuneam că trebuie să trec singur dealurile şi văile spre Olt, la halta de la Orleşti, şi că e bine să mă apăr de lupi. Dar ea era convinsă că de lupi te apără Dumnezeu, şi că dacă ei au hotărât, în noaptea Sfântului Andrei, să nu te mănânce, nu te mănâncă nici chiar dacă te-ai lua la harţă cu haita.

La 10 ianuarie internatul era complet restaurat, elevii reveniseră dintr’o lungă şi neaşteptată vacanţă, profesorii îşi făcuseră planurile cum să concentreze lecţiile şi să aducă materia la zi. Eu mă înşurubam tot mai mult în ideea de a scoate o revistă literară, am început să negociez cu Direcţia, părintele Firmilian nu se arăta de acord. (De vreo doi ani aveam în Seminar un cenaclu literar, „Nicolae Milescu”, al cărui prim şi unic preşedinte eram, dar părintele Firmilian, de cum venise la direcţia şcolii, refuzase să recunoască cenaclul drept „legal”; în privinţa revistei se menţinea pe aceeaşi linie, căci primii ei colaboratori se anunţau a fi membrii înşişi ai cenaclului.)

Frăţia de Cruce câştigase membri noi, apăruse şi un „mănunchi de frăţiori” (puşti din clasele întâia şi a doua), şeful îşi lăsase mustaţă, nu mai voia să se tundă (el era numai într’a şaptea) şi-i intrase în cap că ar putea fi selecţionat să plece în Germania pentru nu ştiu ce instructaj. A pus repede ochii pe pistolul meu, mi l-a cerut şi i l-am dat. Altfel, era băiat bun, eram prieteni de mai mulţi ani. Dar în acele zile s’a iscat între noi un conflict. Cine nu-l ştia pe Moşul? Era cornarul şcolii, omul care vânduse multor generaţii de elevi chifle, cornuri, rahat şi limonadă. Venea dimineaţa cu un coş mare, încărcat, şi în cele patru recreaţii îl golea cu desăvârşire şi pleca acasă, unde o fi stat. Nu ştia nimeni cum îl cheamă. I se spunea, din generaţie în generaţie, Moşul. Vorbea stricat româneşte, era puţin gângav, se bănuia că e macedonean de prin sudul Dunării. Om nevoiaş şi paşnic, nu s’ar fi certat niciodată cu nimeni. În ultimii doi ani izbutise să-şi facă o gheretă, pe care o aşezase între două rânduri de săli de clasă, şi îşi îmbogăţise marfa cu încă vreo câteva articole: bomboane, ciocolată, alune, suc de fructe. Părea un om pe care vremurile nu-l puteau afecta cu nimic. Dar în acest timp de care vorbesc se plănuise în Frăţia de Cruce ca băieţii să înceapă şi o altă activitate decât şedinţe şi marşuri, şi deodată le-a căşunat să facă „comerţ legionar”. Începutul ar fi fost simplu: se confiscă ghereta Moşului, cu tot ce e în ea, şi se trece în patrimoniul Frăţiei. Nefericita practică a „românizărilor” de tot felul, arbitrare şi abuzive, îşi găsise ecou până şi aici, în pepiniera viitorilor preoţi. M’am opus din răsputeri – ceea ce era o gravă abatere de la disciplină –, am invocat sentimentul de omenie faţă de un bătrân care – după câte auzisem – vindea cornuri ca să-şi întreţină un băiat în şcoli şi am urlat furios când mi s’a spus că, în fond, Moşul s’ar putea să nici nu fie român, ci vreun oarecare bulgar pripăşit pe aici prin bunăvoinţa – sau poate corupţia – foştilor directori. Oricum, opoziţia mea le-a mai amânat trecerea la acţiune şi au rămas să se mai gândească. În curând s’a întâmplat însă un alt incident.

Pe lungul coridor al Seminarului putea fi văzut, de două ori pe zi, când trecea spre bucătărie sau se întorcea spre cămăruţa lui cu sufertaşele cu mâncare, un om foarte ciudat, straniu, aproape misterios. Era înalt, avea faţa puternic brăzdată, haine întotdeauna modeste, purta o şapcă de postav cenuşiu. Nu vorbea niciodată cu nimeni. Trăia ca un pustnic într’o chilie de la capătul din fund al clădirii şi avea funcţiunea de băieş. Nu-l vedea nimeni când opera robinetele de apă caldă şi rece în camera cazanelor, în timp ce elevii se zbenguiau sub duşuri. Se mai bănuia că ar fi şi paznic de noapte. Cei mici îi spuneau, prin deformare acustică, „Cameleful” (ceea ce devenise sinonim cu noţiunea de băieş), dar cei mai mari ştiau că se numeşte Nicolae Kamenev şi că e rus.

Într’o şedinţă a Frăţiei s’a discutat odată situaţia acestui personaj misterios şi s’a ajuns la concluzia că, rus fiind, trebuie să fie comunist. În cameră ţinea un aparat de radio, ceea ce însemna că individul, rus fiind, asculta postul Moscova şi poate – aproape sigur – că-şi făcea note pe care le difuza subversiv în oraş. Ca atare, s’a hotărât o descindere şi o percheziţie. Eram confuz, nu ştiam ce să cred, nu aveam argumente. S’a format echipa de descindere. Au bătut seara târziu la uşa omului, li s’a deschis, au năvălit înlăuntru, unul a luat în braţe aparatul de radio, ceilalţi au început să-i scotocească prin dulapuri şi saltea, şeful l-a întrebat, răstit, unde sunt „documentele”. Îndrugând foarte puţin româneşte şi nefiind în stare să se explice, omul a izbucnit în plâns. Urmărisem scena, din faţa uşii, mă apuca groaza şi, când l-am văzut pe om plângând, m’am năpustit cu pumnii pe camarazi şi i-am dat afară, urlând. Unul pleca cu aparatul de radio; i l-am dus omului înapoi, fără să-i spun nici un cuvânt. De câte ori îmi aduc aminte de această întâmplare, îmi simt sufletul năpădit de ruşine. Mai târziu aveam să aflu că Nicolae Kamenev fusese colonel în armata ţaristă şi fugise de comunişti în timpul revoluţiei, ca să-şi câştige o amărâtă bucată de pâine pe pământul românesc, cel atât de ospitalier şi bun.

Pentru alte isprăvi n’a mai fost timp. La 21 ianuarie (1941) a început faimoasa rebeliune a legionarilor împotriva lui Antonescu, eveniment despre care am ştiut destul de puţin, chiar la vremea lui. Câtă vreme fusesem în Iugoslavia nu citisem nici un ziar. Abia la întoarcere am aflat că fuseseră asasinaţi Iorga şi Madgearu, deţinuţii politici de la Jilava, că între cei doi lideri existau tensiuni şi că o oarecare tensiune exista şi între Horia Sima şi bătrânul Codreanu.

Eu însă aveam alte gânduri. Mă obseda revista literară, mă interesam ce formalităţi legale sunt necesare pentru apariţia ei. În dimineaţa zilei de 21 ianuarie eram la tribunal (căpătasem bunăvoinţa unui funcţionar, pe nume Tămâianu) şi obţineam „ordonanţa prezidenţială” pentru revista lunară Dacia. Tot atunci am înţeles că eu, încă minor, nu puteam să-i fiu director, şi am pus la repezeală numele domnului I. Bârlănescu-Begu, student la Teologie şi prim mentor al cenaclului „Nicolae Milescu”.

Mă întorceam spre internat, pe Calea Rahovei, când mi s’a părut că aud împuşcături prin oraş. Nu m’am dumerit oarecum decât în şcoală, unde părintele Firmilian – spre lauda înţelepciunii lui – dăduse porunci straşnice ca nici un elev să nu părăsească internatul. Spre seară a venit un curier de la comandamentul f. d. c. cu un fel de ordin de mobilizare, dar şeful Frăţiei nu a trecut peste porunca directorului. În aceeaşi seară, Ţintă Ilie, şeful Frăţiei de la Seminarul Nifon, răspundea ordinului de mobilizare, a fost arestat şi a făcut vreo şaisprezece ani de puşcărie, de i-au căzut părul şi dinţii, unul câte unul.

În cele trei zile de rebeliune elevii nu au avut acces la ziare, nu ştiam nimic din ce se întâmplă în afara internatului. Înlăuntru totul părea normal, ne vedeam de lecţii, câţiva (eu, Zaharia Ducu, Constantin Bărbulescu, Ştefan Radu – ultimii doi absolviseră) plănuiam, în comun sau în parte, primul număr al Daciei noastre.

Pe la sfârşitul lui ianuarie (îmi aduc bine aminte, eram în clasă, la lecţie, cu profesorul) ne-am trezit înconjuraţi de armată şi somaţi să nu mişcăm. Ne-am uitat afară: spre fiecare fereastră era îndreptată o mitralieră. Un ofiţer a intrat pe uşa clasei şi ne-a poruncit să ieşim afară. Aici nu-mi mai amintesc bine cum am făcut de am rămas în urmă, la urmă de tot, şi cum am scăpat, câteva minute, controlului. În bancă, printre cărţi, aveam vreo trei-patru gloanţe, de care aproape că uitasem. Le-am luat în pumn, am cătat disperat împrejur şi am dat cu ochii de candela care ardea la icoană. M’am suit repede pe o bancă şi am ascuns gloanţele în golul dintre paharul de sticlă şi cel de metal. Am trecut, în viaţă, prin zeci de anchete şi interogatorii, dar nu am declarat niciodată acest fapt, şi nici pe acela de a fi avut vreodată pistol. Nu mă pot gândi la acel act disperat fără să simt, dureros, vinovăţia sacrilegiului. Uneori însă îmi vine să cred că însăşi icoana, cu puterea ei divină, mi-a atras ochii spre ea, ca să nu am asupră-mi stigmatul unui ucigaş potenţial şi să-mi cadă părul şi dinţii în puşcărie.

Soldaţii foiau prin tot internatul, dar, neavând probabil rutină poliţienească (mi se pare că erau cavalerişti, din arma lui Antonescu), nu s’au priceput să-i controleze individual pe cei peste 350 de elevi. Arhiva Frăţiei a fost găsită în pupitrul lui Popa Ioan (se căutase, vai!, şi în pupitrul meu), dar şeful nu avusese timp să se descotorosească de pistol şi mă întreba din ochi, cu disperarea mea dinainte, ce e de făcut. Am găsit cheia de la camera de izolare (unde, de obicei, se tratau cu alifie de pucioasă elevii bolnavi de râie), şi şeful a vârât pistolul, cât a putut întinde mâna, în canalul prin care trecea ţeava fierbinte de calorifer. Am pus capacul metalic deasupra canalului şi ne-am făcut una cu elevii de pe coridor. Despre soarta acelui pistol aveam să aflu, întâmplător, peste vreo şase-şapte ani.

Ocupanţii se instalaseră, pe paturi şi saltele cazone, în marea sală a bibliotecii, al cărei custode eram eu. Fireşte, de la început mi s’a interzis accesul. Aveau zilnic program special de percheziţie, ne-au scotocit şi pe noi, şi toate cotloanele internatului (inclusiv cazanul de încălzire centrală), dar nu găseau nici arme şi nici vreo dovadă că cineva ar fi luat parte la rebeliune. Socotindu-ne din ce în ce mai inocenţi, ofiţerii mai tineri (aproape de vârsta noastră, a celor dintr’a opta) deveneau mai prietenoşi, glumeau cu noi în orele de seară şi-l blestemau pe preotul Partenie care – după spusele lor – îi întreţinea zilnic cu reclamaţii împotriva directorului Firmilian. Ne imaginam ce trebuie să fie în casa bietului director.

Pe la sfârşitul lui februarie au plecat soldaţii, eu am aruncat gloanţele în zăpada din vie şi i-am cerut iertare Maicii Domnului, apoi am uitat de ele. O săptămână mi-a luat ca să scot mizeria şi miasmele din bibliotecă şi am căutat în dulăpiorul de jos, unde ţineam toate scrisorile şi fotografiile de la Vicky. Nu le-am mai găsit.

Între timp aflaserăm şi noi, fraţii de cruce din Seminarul Central, despre cele întâmplate la rebeliune. Am ţinut o şedinţă „de la om la om” şi am hotărât dizolvarea. Cu aceasta s’a încheiat activitatea mea legionară, şi alta de atunci nu am mai avut. Dar stigmatul ei trebuia să vină şi trebuia să-l port toată viaţa, ca un luceafăr trist în spicul cununii.

Despre cum am întemeiat revista Dacia Rediviva am mărturisit în altă parte (interviul apărut anul trecut3 în Vatra din Târgu-Mureş), cel puţin atât cât s’a putut da publicităţii. Câţiva prieteni am pus bani, mână de la mână (eu dădeam „meditaţii” şi în internat; printre copiii cărora le dădeam lecţii preparatoare era şi fiul jupânului Manole Şerbănescu, proprietarul restaurantului „La Aprodu’”, de pe Vasile Lascăr, la care mai târziu aveam să lucrez ca ospătar), şi am pregătit numărul pe aprilie. Îl câştigasem de partea noastră şi pe Aurelian Cosmoiu, fost eminent elev al Seminarului Central şi, la vremea aceea, director în Ministerul Propagandei Naţionale; el ne-a înlesnit aprobarea Ministerului şi ne-a adus unele colaborări prestigioase. Adresele chioşcarilor din ţară le-am avut de la o doamnă care ţinea administraţia Gândirii. Deşi redacţia propriu-zisă era în pupitrul meu de elev într’a opta, am avut ambiţia ca Dacia Rediviva să nu fie cotată drept o revistă „şcolărească” şi am folosit, pentru copertă, adresa unui prieten al fratelui meu, care se întâmpla să locuiască pe strada... Nicolae Milescu (o uliţă de pe lângă Gara de Est, unde am fost o singură dată, când am luat consimţământul omului asupra adresei fictive). În iunie am absolvit Seminarul şi am mutat adresa redacţiei – de data aceasta ceva mai reală – la domiciliul meu de pe bulevardul Dacia (înrudirea de nume era acum mai directă), unde închiriasem o cămăruţă în apartamentul unei doamne pe care o chema Buliga, al cărei bărbat era pe front şi care avea neruşinarea să se dezbrace cu uşa deschisă şi se făcea că are junghiuri prin coaste (m’a pârât la taică-meu că sunt cam dezmăţat şi că primesc femei în cameră, ceea ce nu era prevăzut în contractul de închiriere). Revista o citeau mulţi, dar puţini o şi plăteau, şi o duceam din ce în ce mai greu. Prin Cosmoiu am fi putut obţine o subvenţie de la Minister (ceea ce n’ar fi fost prea greu, căci ministru era Nichifor Crainic, iar noi eram teologi), dar am fi avut obligaţia morală de a scrie cât de cât în sprijinul Guvernului Antonescu şi al „războiului sfânt”; însă noi voiam cu tot dinadinsul să-i păstrăm revistei un caracter strict literar, fără nici o implicaţie politică.

Şi totuşi, de o astfel de implicaţie n’am scăpat. Odată cu numărul 3 nu mai aveam bani pentru al patrulea, la tipografia „Fântâna Darurilor” eram dator, nu mai ştiam ce să fac şi i-am spus necazul lui Cristofor Dancu, cu care m’am întâlnit odată din întâmplare. El s’a oferit, binevoitor, să ne tipărească revista pe datorie (om plăti când om putea) la Cernica, unde era directorul vechii tiparniţe. I-am mulţumit bucuros şi, fireşte, i-am solicitat colaborarea. Scoteam un număr special, închinat lui Eminescu. Dancu mi-a adus vreo două pagini şi am încremenit citindu-le; articolul, intitulat „Naţionalismul lui Eminescu”, era presărat cu citate din cartea Pentru legionari a lui Corneliu Codreanu (la o vreme când mai toţi legionarii identificaţi ca atare înfundaseră puşcăriile ţării; printre ei, şi fratele meu). I-am spus autorului că-i mulţumesc, că articolul e foarte interesant, dar că eu nu îndrăznesc să mă duc cu el la cenzură. Dancu a zâmbit pe sub nasul cârn şi mi-a spus:

– Dacă ţi-l aduc eu cu „bun de tipar” îl publici?

N’am putut zice nu. În câteva ceasuri s’a întors cu „bun de tipar” pe manuscris. În timpul guvernării legionare, Dancu lucrase la cenzura presei şi avea încă prieteni acolo. Articolul a apărut, dar revista a fost suspendată şi a trebuit să o trec sub direcţia lui Cosmoiu, care între timp ocupase un post mai înalt în Minister şi ne asigura protecţia.

Era frumoasă viaţa noastră pe atunci, măcar că eram săraci lipiţi pământului, dar eram tineri şi râdeam de sărăcia noastră şi ne băteam joc de ea şi ne simţeam mândri. Ne visam scriitori temuţi, cu nume şi renume – măcar că nu aveam ambiţia să întemeiem o „şcoală” sau un „curent”. Dar vremurile s’au năpustit asupra noastră, crâncene, şi ne-au risipit şi ne-au împuţinat idealurile. Cei mai mulţi dintre noi şi-au ratat aspiraţiile. Bârlănescu, care avea un cap de filosof (cam romantic, e adevărat), a devenit preot după ce s’a însurat cu o fată de chiabur şi a făcut un an de puşcărie pentru că – sub stăpânire comunistă, în plină „luptă de clasă” – nu şi-a putut plăti „cotele” către stat. Asta l-a costat sfărâmarea familiei (s’a întâmplat să iasă din închisoare şi să ajungă în sat chiar în ziua când fiica lui se cununa în biserică, şi a trebuit, sub privirile înspăimântate ale nuntaşilor, să plece ca un strigoi, furişat pe lângă zidurile altarului) şi s’a refugiat, mai târziu, într’un sat obscur de prin Banat.

Aurelian Cosmoiu, care scria eseuri şi poezii, s’a înfundat în contabilitate şi n’a mai scris nimic.

Zaharia Ducu, cel mai tânăr dintre noi, care încă de pe la 14-15 ani se anunţa ca un talent foarte viguros şi matur, a avut nenorocul să fie cumnat cu un fost ofiţer al Curţii Regale şi, după abolirea monarhiei, în 1949, a fost arestat împreună cu cumnatul său şi s’a ratat în puşcărie; l-am întâlnit odată după mai mulţi ani şi l-am întrebat ce mai scrie; se lăsase de literatură, era deprimat şi lucra undeva, într’un atelier, ca strungar.

Ştefan Radu – care semna Ştefan Zlătaru – nu a perseverat în literatură, deşi îmi spunea odată că lucra la o piesă asupra lui Brâncoveanu.

Cât despre Constantin Bărbulescu (Costin Mita), omul acesta care făgăduia să fie un Cioran al generaţiei mele s’a risipit într’o boemă foarte personală şi foarte neroditoare (a făcut şi el vreun an de închisoare în lagărul de la Bicaz) şi la 50 de ani nu a ajuns să scrie – sau măcar să înceapă – „marele roman” pe care ni l-a tot făgăduit vreme de câteva decenii.

Mi se pare că, din cei ce am fost atunci împreună, sunt singurul care s’a încăpăţânat să scrie şi să scrie, fără a se potrivi împotrivirii vremurilor şi fără a-şi socoti condeiul baston de promenadă. Nu sunt în stare să-mi cumpănesc bine izbutirile de până acum, dar mi se pare că am făcut ceva – şi-mi pare rău de ei, căci cel puţin Ducu şi Bărbulescu puteau să devină scriitori mari. Fireşte, la toate acestea mă gândesc abia acum. Atunci nu aveam de unde şti cum vom merge şi ce vom ajunge fiecare; ne dăruiam visului – şi visam mult şi frumos –, în timp ce stăpânitorii lumii acesteia îşi ascuţiseră armele şi porniseră măcelul. Începuse războiul, armatele române, la ordinul Mareşalului, trecuseră Prutul şi ocupaseră Basarabia, dar noi stăruiam în literatură şi, spre a plăti o parte din datoriile revistei, eu devenisem chelner în restaurantul jupânului Manole. Viaţa, ca şi moartea, avea un sens, iar când s’a dat în Bucureşti prima alarmă aeriană (era un raid al avioanelor ruseşti) şi m’am ascuns sub scara casei de pe Dacia, mă gândeam deprimat (şi era prima oară în viaţă) că, de va cădea o bombă pe clădire, voi muri ridicol şi inutil, absurd, ca un prost care nici nu a căzut eroic, nici nu se stinge de moarte bună. Sentimentul acesta m’a întărâtat în gândul de a ţine mâna pe condei şi a-i dărui vieţii – ca şi morţii – mele un înţeles de care să nu mă ruşinez nici în faţa oamenilor şi nici la scaunul de judecată al lui Dumnezeu.

2 Frăţie de cruce.

3 1973.

Parada închisorilor

Nu-mi mai aduc aminte care anume număr al revistei îl tipăream în acel sfârşit de iulie sau început de august 1941, când mă întorceam de la Cernica şi mă întâlneam cu cortegiul funerar al lui Horia Codreanu. Mă uitam cu oarecare curiozitate la dricul înalt, pe care se vedea trupul mortului, îmbrăcat, într’adevăr, în cămaşă verde. Atârnată de dric se vedea bine şi coroana lui Mihai Antonescu, cu panglică mare şi elogiu citeţ. Ne încrucişam mulcom şi mă uitam la cele câteva sute de inşi înşiraţi după mort, când, mai către coada cortegiului, l-am zărit pe domnul Ionescu Alexandru (Sandu Ionescu, cum îi spuneam noi în Seminar). Fusese unul dintre cei „mai mari” care mă „recrutase” în Frăţia de Cruce, absolvise de mult, nu mai ştiam nimic de el, poate că isprăvise şi Teologia. Ne-am salutat şi m’a agăţat în vorbă cu ce mai faci, de unde vii şi unde te duci, ce mai ştii de cutare… Cum el se mişca odată cu cortegiul, am părăsit trotuarul şi am făcut câţiva paşi alături de el, vorba tot înnodându-se. Părea mirat că eu nu mă hotărâsem să-l conduc pe mort şi mă asigura că înmormântarea fusese astfel aranjată în mod oficial, cu permisiunea expresă a Guvernului, printr’o înţelegere specială dintre Mihai Antonescu (îi vezi coroana?) şi bătrânul Codreanu. Singura condiţie era aceea ca la înmormântare să nu se facă nici un fel de manifestaţie legionară, să nu se cânte şi să nu se salute. Slujea însuşi arhiereul Veniamin Pocitan, vicarul Patriarhiei, şi existau toate indiciile că nu poate fi vorba de nici o primejdie.

În acest timp, cortegiul a cotit de pe şoseaua Ştefan cel Mare pe strada Lizeanu şi ne-am pomenit la poarta cimitirului Pătrunjel, de lângă strada Maica Domnului, locuri pe unde nu fusesem niciodată (măcar că, taică-meu lucrând la tramvaie, eu avusesem permis gratuit pe toate liniile şi colindasem toată Capitala). Dacă am ajuns până acolo, am intrat şi înlăuntru, şi odată am simţit că în urma noastră se închid porţile cimitirului, ca la o capcană. Mi-am dat seama că nu mă mai pot întoarce şi am continuat să merg cu gloata pe aleile cimitirului şi mi s’a părut că, ascunşi pe după morminte şi cavouri, stau la pândă soldaţi cu mitraliere.

Eram către marginea mulţimii, nu vedeam bine ce se petrece lângă groapă, am auzit vocea unui diacon care zicea ectenia şi l-am auzit bine pe bătrânul Codreanu, orator de mase, cu glas puternic, care s’a ridicat pe o movilă şi a ţinut un discurs în care a chemat toate blestemele cerului şi tot catranul iadului asupra călăilor care i-au ucis copilul. Fiecare ştiam despre ce „călăi” era vorba, nervii ni s’au întins. Şi deodată am auzit cum se ridică dinspre groapă câteva zeci de glasuri, „cântecul” (sau imnul”) legionarilor căzuţi:

Ca o lacrimă de sânge

A căzut o stea,

Drum de foc şi biruinţă

Pentru Garda ta...

Mai departe cântecul n’a mers. Tot văzduhul s’a umplut de bubuituri de puşcă şi clănţănit de mitraliere, gloanţe ne şuierau pe deasupra capetelor; ne-am trântit la pământ şi abia am putut vedea cum de după morminte răsar soldaţi şi cum de printre noi se aleg agenţii de siguranţă, cu pistoalele în mână. Eu mă pomenisem lungit într’un şanţ, între două morminte, culcat cu faţa în jos, zisesem Tatăl nostru şi mă întrebam, lucid, pe unde anume mă va străpunge glonţul. Şi iarăşi m’a cuprins un sentiment al absurdului, al inutilităţii unei morţi care avea să se întâmple pentru nimic, căci eram sigur că numai întâmplarea mă adusese acolo şi că nu aveam de mărturisit nici un crez politic. Am ridicat, totuşi, puţin capul. Se trăgea razant pe deasupra, şi l-am văzut pe bătrânul Codreanu, culcat şi el, dar rezemat într’un cot, cum se uita să vadă ce se întâmplă. Atunci l-am văzut şi pe un agent de siguranţă, în haine albe, căzând din picioare, cu pistolul în mână, trăsnit de un glonţ necontrolat sau de focul unui soldat care-l luase, pesemne, drept inamic.

La un moment dat a încetat focul şi agenţii au început să ne culeagă, unul câte unul. Când a venit şi la mine un oarecare, m’a percheziţionat şi mi-a căutat în servietă, unde a găsit un Eminescu cu un semn de carte, din mătase, pe care-l aveam de la Vicky. Dar semnul era de culoare verde şi agentul m’a înjurat şi mi-a trântit tocul bocancului în sprânceană, de mi-a dat sângele. Camioanele poliţiei erau înşirate, multe, la poarta cimitirului şi porneau, pline, pe şoseaua Ştefan cel Mare. Am trecut în mare viteză pe la poarta tatălui meu.

La intrarea închisorii Malmaison ne aşteptau două rânduri de soldaţi, iar noi treceam printre ele şi fiecare soldat avea ordin să ne dea fiecăruia câte un pumn în cap – şi aşa, din pumn în pumn, am ajuns năuciţi la capătul rândurilor, unde un locotenent de cavalerie (semăna leit cu regele Carol al II-lea) ne plesnea cu cravaşa peste obraz. N’am mai văzut nimic, nu mai ţin minte nimic, ştiu doar că am petrecut noaptea într’o cameră mare, fără nici un fel de lumină, ticsită de oameni care gemeau şi dormeau pe jos, încolăciţi unii peste alţii şi unii în alţii, ca şerpii pe care i-am văzut odată într’un osuar de la Cernica. Erau într’un colţ două hârdaie şi unii urinau în hârdăul cu apă şi alţii beau din hârdăul cu urină şi se înjurau unii pe alţii fără să se cunoască.

A doua zi ni s’a făcut încarcerarea oficială şi am fost mutaţi în „manej”, o hală imensă, cu pământ pe jos, fostă până cu puţin înainte grajd şi loc de exerciţii pentru caii regimentului de cavalerie. Pe priciurile de lemn, joase, şedeau lungiţi oameni în zdrenţe, slabi, ofiliţi, aşteptându-şi judecata şi osânda; Malmaison era o închisoare de tranzit, pentru cei în anchetă şi încă nejudecaţi. Mirosea a balegă de cal şi sudoare de om. Manejul era dominat de o platformă de lemn, înconjurată de sârmă ghimpată, pe care şedea în permanenţă câte un soldat cu mitraliera în poziţie de tragere. Mi-am găsit un loc unde am putut şi am început să-mi cunosc vecinii. „Promoţiei” noastre îi fusese rezervată o jumătate din manej, aşa încât toţi cei din grămadă aveam o „cauză comună”. A trebuit să constat că „promoţia” noastră era o adunătură de oameni foarte pestriţă; cei mai mulţi nu erau legionari, nu avuseseră nimic în comun nici cu Garda de Fier şi nici cu mortul; se agăţaseră de cortegiu aşa, din mers, ca şi mine, unii din curiozitate, alţii neavând altă treabă mai bună. Se aflau printre noi chiar vagabonzi care se înghesuiseră cu gândul la ceva pomană. Câţiva se aflaseră deja în cimitir, cu treburi pe la mormintele alor lor. Mai toţi se întrebau ce e cu ei în mizeria aceea şi încercau să se trezească dintr’un vis urât. În ceea ce mă privea, eu realizasem tot mai mult absurdul situaţiei şi nu m’am liniştit decât în momentul în care m’am întins pe prici şi am descoperit, cu mare emoţie, iscălitura lui Mitică, săpată în lemn cu un vârf de metal ascuţit. Am avut sentimentul unei părtăşii de destin, menită să-mi răscumpere ceva din vina de a-l fi făcut pe fratele meu legionar. Era acum a doua lui puşcărie şi aflasem că e în temniţa de la Deva, cu o condamnare de opt ani.

Viaţa noastră în manej era vecină cu infernul. Las la o parte bucata de mămăligă săracă şi gamela cu foloştină, şi n’aş da deosebită importanţă nici mitralierei care ne ţintea zi şi noapte. Lupta noastră era alta, grea, înverşunată: ziua cu muştele şi noaptea cu puricii. Erau purici de cal, mari cum n’am mai văzut şi n’am mai simţit în viaţa mea, răsăriţi, odată cu noaptea, cu miile şi miile, din pământul amestecat cu balegă, unde-şi aveau culcuşul şi se înmulţeau. Extrem de agresivi şi cu muşcături grozave, în numai două zile îmi umpluseră de sânge gleznele, încheietura mâinilor şi gâtul. Era peste putinţă ca în timpul nopţii să poţi dormi un minut; când te apărai de unii la picioare, alţii te atacau la gât, şi noaptea părea o veşnicie până ce în manej pătrundea lumina zilei şi puricii intrau în gunoiul de sub priciuri. Atunci veneau muştele, mari, numeroase şi tot atât de agresive. Dar cel puţin împotriva lor găsisem un mod de organizare: ne asociasem doi câte doi şi făceam cu schimbul – când unul dormea un ceas, celălalt îl apăra de muşte, apoi dormea el şi celălalt îl apăra. Împotriva puricilor însă era peste putinţă să te aperi, ne oblojeam gleznele sângerânde şi ne-am găsit câţiva, vecini de culcuş, care ne-am vorbit să formulăm cumva un protest către administraţia închisorii.

Fie că ne-a „turnat” cineva, fie că şuşotelile noastre le-au părut suspecte celor care ne observau de după sârma ghimpată, că ne-am trezit scoşi din manej (om fi fost vreo şapte-opt), puşi cu picioarele în lanţuri, ca răzvrătiţi împotriva stăpânirii, şi duşi într’o altă clădire a aceleiaşi închisori, fostă cazarmă, şi izolaţi. Era prima experienţă a lanţurilor şi, auzindu-le zornăind greu pe piatră, mă gândeam la Mitică şi mă căzneam să fiu mândru.

Celula în care am stat, singur, câteva zile, avea ciment pe jos, un pat de fier, cazon, un scaun şi o altă pacoste, ploşniţele. Se vedeau şi ziua, cu zecile, plimbându-se pe pereţii murdari, ieşite din crăpăturile largi, dar noaptea se lăsau flămânde şi-mi năpădeau patul şi trupul, catifelate, fine, cu umblete nuanţate, făcându-se simţite doar în secunda când înţepau. Celula era luminată noaptea de un bec slab şi murdar, deasupra uşii, şi puteam să urmăresc invazia ploşniţelor care se coborau pe pereţi şi mişunau pe podeaua de ciment, năzuind către patul de care nu s’a putut prinde nici o secundă de somn. M’am bătut cât am putut, am strivit câte am fost în stare, cu palmele şi cu picioarele, făcusem podeaua şi pereţii numai fâşii de sânge şi umplusem aerul cu putoare. Gardianul din schimbul de dimineaţă a văzut spectacolul şi m’a înjurat, dar cel din schimbul de seară s’a milostivit şi mi-a adus un bidon mare cu petrol pe care l-am turnat pe podeaua de ciment, făcând o baltă din perete’n perete. Am tras patul în mijlocul celulei, cu picioarele lui de fier izolate în baia de petrol, şi-mi nădăjduiam o noapte de odihnă, când mi-a fost dat să văd ce n’aş fi gândit: după mai multe tentative de asalt la podea, ploşniţele se ridicau pe tavan, deasupra patului, şi se aruncau pe mine, ca o ploaie fetidă... Am început să râd ca un prost, de unul singur, şi mă gândeam că una din aceste ploşniţe îl va fi muşcat şi pe fratele meu şi că sângele meu se întâlneşte cu al lui, odată mai mult înfrăţit, în pântecele acestei insecte blestemate.

Câteva zile a durat acest chin, apoi am fost scos la anchetă. Interogatoriu scurt, luat de un comisar grăbit, care-i înjura grozav pe „bandiţii” ce manifestaseră împotriva Mareşalului, făgăduindu-ne că vom fi puşi la stâlp şi împuşcaţi ca nişte câini ce eram.

Ancheta în sine a rămas fără importanţă şi fără urmări judiciare. Dar atunci mi s’a făcut fişa: fişă cu nume şi prenume, cu datele personale şi, mai ales, cu un calificativ politic precis: legionar. Eram prea tânăr pentru ca ofiţerul să fi insistat asupra trecutului meu politic, tăgăduisem, în apărare, că aş fi avut vreunul, la dosar nu exista nici o probă, dar faptul că fusesem arestat la o înmormântare-manifestaţie legionară era de ajuns pentru ca nemuritoarea mea fişă să fie catalogată la locul în care, sub trei dictaturi, au fost căutaţi duşmanii statului. Această fişă avea să mă urmărească de-a lungul unei vieţi, implacabilă ca o fatalitate, într’un secol în care individul devine omul-fişă, omul-dosar, omul-cazier, omul-amprentă digitală. De acum, orice vei face va fi interpretat de stăpânire prin prisma fişei tale: prietenii pe care ţi-i faci, femeia pe care o iubeşti, slova pe care o scrii, casa în care intri, drumul pe care pribegeşti, gândul căruia îi dai rostire, rugăciunea pe care o îngâni, icoana la care te închini; legionarii îţi vor surâde complicitar şi-ţi vor face cu ochiul, conspirativ, antilegionarii îţi vor nota nuanţele şi le vor adăuga unui dosar germinativ care va creşte şi va creşte încontinuu, fără oprire, ca un cancer.

După anchetă am fost mutat într’o altă celulă, cu mai mulţi la un loc, vreo zece cu toţii. Se afla printre noi un singur legionar, om cumsecade şi destul de obscur, de prin cartierul Tei, prieten cu familia Codreanu. În amintire însă mi-a rămas un oarecare Ion Mareş, un tip extrem de original, pe la vreo 55 de ani, autodidact, burlac din convingere, cu umor involuntar. Locuia tot prin Tei, prin preajma cimitirului Pătrunjel, într’o cameră cu chirie, în tovărăşia unui pui de capră pe care-l botezase Iedu-Ghiţă. Citise enorm de multe cărţi despre francmasonerie şi ocultism, încerca să ne introducă în materie – de pe poziţii antimasonice –, dar de câteva ori pe ceas îşi părăsea subiectul şi prindea a se tângui după Iedu-Ghiţă, rămas acasă singur, poate flămând sau pierdut, dacă nu cumva vecinii s’au milostivit să-i dea ocrotire. Grija de Iedu-Ghiţă devenise obsesia noastră a tuturor: puiul de capră era de acum prietenul nostru şi-i doream din toată inima să-şi revadă cât mai curând stăpânul.

Iedu-Ghiţă a avut noroc. Peste numai vreo zece zile, Ion Mareş era liber, odată cu noi toţi. Nu mai fusese nimeni întrebat nimic, ancheta rămăsese baltă. Se spunea că între timp bătrânul Codreanu, care nu fusese arestat, dusese nişte tratative cu Antonescu şi, sprijinit de nemţi, obţinuse eliberarea noastră. Am plecat şi eu. Dar fişa a rămas.

* * *

Când a auzit o cheie în uşa apartamentului şi a dat cu ochii de mine, doamna Buliga a scos un ţipăt de groază şi aproape că nu m’a cunoscut: îmi lăsasem barbă.

Jupânul Manole m’a rugat să o dau jos, căci regula chelnerilor era de a se bărbieri zilnic şi a-şi pudra obrazul, ca să nu le displacă clienţilor.

Cu barbă nu mă plăcea nici Titi. Titi era fetiţa cârciumarului, elevă în clasa a patra primară, căreia părinţii ei mă hotărâseră de bărbat. Gândul ascuns devenise expresie, dintr’o glumă. Şedeam odată la masă (mâncam împreună cu ei, ca un apropiat al familiei) când a venit unul cu flaşnetă şi papagal. Titi a pus papagalul să-i tragă un bilet, iar pe bilet îi scria că o să se mărite cu unul pe care-l cheamă Nae. Fetiţa s’a uitat involuntar la mine, jupânul şi jupâneasa au izbucnit în râs şi de atunci, mai în joacă, mai în serios, în familia Şerbănescu mi se spunea Nae. La început, când îl rugasem să mă primească în serviciu, jupân Manole s’a lăsat greu:

– Se poate, dom’ Anania, dumneata, om învăţat şi scriitor, să fii ospătar la mine?...

Acum, după numai vreo două luni, jupânul mă vedea chiar proprietarul restaurantului şi-mi făgăduia să-mi arate până şi secretul reţetei după care nu mai prididea să fabrice, din alcool şi esenţe, în pivniţă, coniac „de cea mai bună calitate”, consumat cu mare hărnicie de soldaţii nemţi, în bere. L-am dezamăgit.

Mijea a toamnă, se apropia examenul de admitere la Facultate, mă interesam de formulare şi înscrieri, îmi trebuiau câteva manuale (în cei opt ani de Seminar, numai în unul – în clasa întâi – avusesem cărţi; învăţam pe ale colegilor de bancă, aleşi dintre cei cu bani mai mulţi şi minte mai puţină, bucuroşi să aibă după cine copia la teză). Pusesem pe piaţă numărul proaspăt al revistei, îl plănuiam pe cel următor, învârteam în cap un poem dramatic, Făt-Frumos sau Ţara Visului de Aur sau cam aşa ceva, care, mai târziu, după multe rescrieri, avea să devină Du-te vreme, vino vreme!

Aş fi vrut să scriu şi o piesă cu implicaţii ocultiste şi în acest sens l-am vizitat pe Ion Mareş, atât spre a-l cunoaşte pe Iedu-Ghiţă (care scăpase teafăr şi devenea ţap), dar mai ales pentru a-i citi cărţile.

Când le-am isprăvit, Mareş m’a recomandat, în mare taină, unui ins de pe Calea Griviţei (pe lângă fostul local „La cinci lei”), care avea o cameră mare, ticsită’n rafturi cu cărţi de ocultism şi francmasonerie, cele mai multe în limba franceză. Posesorul acestei impunătoare biblioteci (la o vreme când Antonescu făcuse o săracă expoziţie antimasonică) fusese orator al lojii „Steaua Dunării” şi continua să fie ideologul fraţilor cu care încă avea legături după dizolvarea lojii şi interzicerea, prin lege, a oricărei activităţi masonice. I-am câştigat încrederea şi puteam să citesc pe săturate în biblioteca lui, dar fără să pot lua vreo carte cu mine. Atunci am cunoscut dubla ediţie a cărţilor lui Eliphas Levy (cea publică şi cea destinată iniţiaţilor), Le Rameau d’Or (încă nu citisem Creanga de Aur a lui Sadoveanu), La Bible amusante (pe care, după peste douăzeci de ani, aveau să mi-o ofere, ca pe o noutate interesantă, în limba română, reeducatorii atei de la Aiud), cărţi de spiritism şi magie, La Messe Noire, simbolistica masonică, şi citeam pe nerăsuflate, disperat că pot cuprinde atât de puţin din multul ce mi se oferea. Apoi am încetat brusc şi nu m’au mai interesat nici ocultismul şi nici piesa. Casa aceea, cu biblioteca – şi poate cu locatarul ei – a fost distrusă în aprilie 1944 de marele bombardament al avioanelor americane.

La 22 septembrie 1941 i-am spus Genovevei că nu mă însor cu ea, am lăsat-o pe Vicky plângând, i-am mulţumit jupânului Manole, i-am plătit doamnei Buliga chiria şi am bătut la poarta mânăstirii Antim, cu un geamantan în mână.

De ce am făcut-o, nici azi nu sunt în stare să spun. M’am întrebat adesea, privind în urmă, dacă nu cumva mi-a fost frică de război, dacă nu cumva mi-a fost teamă de viaţă, dacă nu cumva încercam, romantic, o aventură după modelul lui Arghezi. Oricum, e cert, nu am făcut-o din vocaţie. Nici nu a fost rezultatul vreunei premeditări. Dacă cu numai o zi înainte mi-ar fi spus cineva că mă voi face călugăr, mi-aş fi bătut joc de el. Cunoşteam foarte puţin, aproape nimic, din viaţa călugărească. Singura mânăstire pe care o văzusem era Cernica, mai mult pe dinafară. Cu vreo doi ani înainte fusesem în ea cu Vicky, ne închinaserăm amândoi în biserica goală, ascultându-ne ecoul paşilor din lespezi, apoi ne petrecuserăm după-amiaza adânc în pădure, sărutându-ne în iarbă. Mai fusesem odată cu prilejul unui „marş legionar” (cel camuflat cu medalia regelui) şi-l cunoscusem pe părintele Grigore Băbuş, elev al Seminarului Monahal, care ne zâmbea cu oarecare complicitate. Tipografia era la poarta mânăstirii şi rareori m’am simţit îndemnat să intru în incintă. Eram mai des în chilia lui Cristofor Dancu, lângă tipografie, până când m’am cam supărat pe el pentru că îi împrumutasem un Baudelaire pe care nu voia să mi-l restituie (îl făcuse pierdut); mă mărgineam să fac corecturile în tipografie, unde Dancu intra destul de rar, ca să scape de privirile lucrătorilor pe care nu-i plătise de multă vreme (era printre ei şi un zeţar bătrân, cam beţiv şi ştirb, care-l acosta pe Dancu de departe: – Che fachi, chefule, mi-ai adus leafa?...). „Şeful” prefera să facă administraţia de la distanţă, prin funcţionari interpuşi, citea în orele libere, nu mai colabora la ziare, mergea des la Bucureşti şi era flatat că o tânără foarte blondă şi foarte vaporoasă (fiica unui magistrat) îi făcuse o vizită – însoţită de mine, la rugămintea ei – şi îi dăruise o carte cu semnătura în alb. Mai cunoscusem la Cernica şi pe tânărul şi evlaviosul părinte Nicodim Bujor, la o masă cu câţiva călugări (şi mi se pare că era cu mine şi prietenul meu Radu Pătrăşcanu); nu isprăvisem de mâncat când părintele Bujor ne-a ridicat pe toţi în picioare şi a început să spună rugăciunea de mulţumire: mă văzuse scoţând ţigara, iar tutunul nu putea să se cuprindă printre „bunătăţile Tale cele pământeşti”.

Stareţ al Antimului era arhiereul Eugeniu Laiu Suceveanul, care m’a primit fără gâlceavă şi m’a rânduit să stau în aceeaşi chilie cu părintele Băbuş, devenit între timp student la Teologie. Părintele Firmilian continua să fie profesor la Seminarul Central şi locuia într’o chilie din curtea Antimului, a cărei fereastră şedea luminată până noaptea foarte târziu. Mai era acolo, aciuat în pribegie, şi bătrânul mitropolit Gurie Grosu, fost al Basarabiei, alungat din scaun şi slavă, victimă nu numai a mersului istoriei, ci şi a zavistiilor eclesiastice. Se plimba pe coama unui copac lung, culcat în grădină, cumpănindu-se cu braţele în încercarea unor puteri care-l părăseau. La capăt, i-am sărutat mâna, iar părintele Grigore m’a înfăţişat drept „fratele Valeriu”, novice de două zile şi candidat la călugărie. Bătrânul mitropolit, cunoscut prin evlavie şi curăţie, m’a măsurat lung şi mi-a spus:

– De ce nu rămâi în lume? Că dacă e vorba de oameni răi, îi găseşti şi la mânăstire; şi dacă e vorba de sfinţi, te întâlneşti cu ei pe stradă.

Auzisem de „ispitirea canonică” – tentativele de descurajare a neofitului, spre a-i încerca voinţa – şi mi-am zis că acesta trebuie să fie tâlcul acestor cuvinte. Moşul însă o spusese sincer, şi avea dreptate.

Ctitoria Ivireanului, frumoasă pe amintirea marelui cărturar, slujea pe atunci drept cămin al călugărilor studenţi, mai toţi veniţi de la Cernica. Cei mai mulţi studiau Teologia, dar părintele Celestin era student la Medicină, părintele Tarasie la Litere, părintele Roman la Farmacie. În schimbul unui pat şi al unui blid de mâncare, erau obligaţi să lucreze câteva ceasuri pe zi în atelierele Institutului Biblic, condus de stareţul însuşi, făcând unele finisări mărunte la obiectele de metal. Acolo mi-am început şi eu ucenicia de ascultare, tăind bucăţele de sârmă cu un cleştuţ şi punând toarte la cruciuliţele care ieşeau din presă. Apoi a fost nevoie de cineva la cancelarie, iar părintele Calist m’a întrebat dacă pot face compoziţii gramaticale şi scrie corect. M’a pus şi la probă, pe o foaie de hârtie, şi s’a declarat mulţumit. Vlădica Eugeniu mă folosea drept tahigraf, îmi dicta câte o scrisoare adresată unui „preaiubit frate în Hristos”, îi spunea ce-i spunea, întrerupea scrisoarea şi comenta ca un oarecare cunoscut asupra adresantului, că-l ştie el ce fel de poamă este, de când cu escrocheria de la Alba Iulia, continua dicteul cu „ne este cunoscută dragostea Preasfinţiei Voastre faţă de Smerenia Noastră”, comenta iarăşi pe seama acestui bandit care ajunsese vlădică prin intervenţia crapilor cu care-l îndopa pe ministru, şi încheia cu „primiţi, Vă rugăm, Preasfinţite, ale Noastre întru Hristos frăţeşti îmbrăţişări”.

Stareţul nu ştia carte multă, era un gospodar excelent, avea inteligenţă practică, dar se dovedea (unii îl ştiau de mult) rău de gură, extrem de cicălitor şi uneori vulgar. Vorbea toată ziua, despre orice, îi plăcea să clevetească pe seama altora, râsul lui era ca un nechez. Îi supraveghea cu asprime pe studenţi, le socotea orele şi minutele de muncă, le pusese condică la uşa bisericii, nu cumva o lipsi careva de la utrenie, se enerva repede şi-i făcea cum îi venea la gură. Nu puteam înţelege în ruptul capului cum e posibil ca vlădica să-i spună părintelui Ghedeon „boule”, iar acesta să-i facă metanie până la pământ şi să-i zică, sărutându-i mâna: „Blagosloviţi şi iertaţi”. Scenele acestea se petreceau aproape zilnic şi treceam pe lângă ele cocârjat ca un semn de’ntrebare.

Slujbele însă erau frumoase, poate cele mai frumoase pe care le-am simţit vreodată. Erau printre călugări mulţi basarabeni şi cântau la strană în cor, orice, chiar şi recitativele, armonizându-şi vocile cu un nemaipomenit talent. Vecerniile, acatistele, paraclisele de Duminică seara, slujbele Postului Mare şi ale Învierii din Penticostar mi-au fost prilejuri de mari revelaţii duhovniceşti. O vreme nu m’am putut duce şi la Liturghie, căci în Duminici eram cântăreţ la biserica Schitul Maicilor, din apropiere, unde părintele Săvulescu îmi dădea un mic salar – singurul pe care-l aveam – pentru că-i cântam la strană. Dar mă îndulceam de slujbele zilnice şi mi s’a strâns inima când am aflat, mult mai târziu, că părinţii de la Antim s’au risipit care încotro. Era acolo, pe atunci, şi bunul părinte Benedict Ghiuş, cel cu sufletul şi glasul de argint. El şi Sofian şi Grigore erau favoriţii colonelului şi doamnei Tetrat, vecini şi vechi sprijinitori ai mânăstirii, şi prin ei am intrat şi eu în casa acestor oameni de care m’am legat sufleteşte şi despre care va mai fi vorba în aceste pagini.

Devenisem acum student la Teologie, stareţul luase la cunoştinţă că nu sunt fiecine, „ca viţeii ăştia de la Cernica”, mă trata ca atare şi m’a rânduit să-mi fac ascultarea ca secretar la Librăria Teologică, în Piaţa Unirii, al cărei director era profesorul de ebraică Ion V. Georgescu. Îmi împărţeam timpul între Facultate şi munca de secretariat, iar seara, în chilie, mai ales după ce părintele Grigore se culca (şi se culca devreme), puteam să citesc în voie şi să scriu. Îmi tot căutam un stil propriu şi mă luptam amarnic cu Arghezi, de sub a cărui pulpană nu mă simţeam în stare să scap. Radu Pătrăşcanu, cu care mă împrietenisem tot mai mult, venea des pe la mine, ne aprindeam în lungi discuţii de estetică şi istorie literară, ne citeam reciproc versurile proaspete şi plănuiam volume. Revista trecea tot mai mult pe seama lui Cosmoiu (care, în fapt, o cam acaparase şi nu mai întreba pe nimeni).

Noviciatul meu a fost scurt, de numai vreo patru luni. Stareţul mă făcuse rasofor şi hotărâse să devin călugăr la 2 februarie (1942), în ziua Întâmpinării Domnului. După tradiţia mânăstirească, novicele nu-şi cunoaşte noul nume decât în momentul când îl are, dar vlădica Eugeniu m’a chemat în ajun la el şi m’a pus să aleg între Visarion şi Vartolomeu4. Eu i-am răspuns că mi-ar plăcea Vincenţiu. Atrăgându-mi atenţia că deja îmi face un hatâr întrebându-mă, a stăruit pe cele două nume, apăsând cu precădere pe acela al lui Visarion. Atunci a funcţionat în mine, discret, resortul răzvrătirii. Ştiind că el fusese ucenicul mitropolitului Visarion Puiu şi bănuind că i-ar face plăcere să port numele acestuia, nu am mai stat pe gânduri şi m’am pronunţat pentru Vartolomeu. I-am văzut mustaţa strânsă pe buze şi am plecat la duhovnic, să-i mărturisesc păcatul.

Ceremonia tunderii în monahism e una din cele mai impresionante ale ritului răsăritean, dar dacă eşti obiectul ei ţi se înfăţişează ca o ceaţă de tămâie cântătoare care te poartă, aerian, spre nişte lumini ghicite prin abur. Am văzut multe de-a lungul anilor, şi cred că aşa trebuie să fi fost şi a mea. Nu ştiu cum voi fi arătat în cămaşa lungă, albă, desculţ, cu capul plecat, acoperit sub mantia neagră a părintelui Firmilian, naşul meu de călugărie. Îmi aduc aminte că-mi tremura spinarea, mergând încet de la intrarea bisericii spre altar, precedat de călugării care purtau făclii aprinse şi cântau „Braţele părinteşti sârguieşte a le deschide mie...”; părintele Firmilian îmi simţea tremurul şi mă strângea cu braţul petrecut pe după umeri. Cântarea era înceată, în tactul zis stihiraric, drumul mi se părea lung, şi odată m’am întrebat, ca un fulger, ce căutam eu acolo şi ce se întâmpla cu mine. O clipă mi-a trecut prin minte să fug de sub mantie şi s’o iau la goană. Dar m’am lăsat purtat aşa, poate de însăşi varga Domnului, care de mai multe ori după aceea avea să mă culeagă din răzleţiri şi să mă readucă’n turmă. M’am răstignit, am făgăduit, am primit un nume care nu era al meu; la sfârşit de tot, îmbrăcat în rasă şi cu camilavcă, mergând către strana la care mă conducea părintele Benedict, mi-am aruncat o clipă ochii peste lumea din biserică şi l-am văzut pe taică-meu, cam pe gânduri, şi am zărit-o apoi pe Vicky, cu două lumânări mari în mâini şi două lacrimi mari pe obraji. La masă i-am slujit pe fraţi, după rânduială, ducându-le blidele cu fiertură, iar eu am mâncat pe urmă. Stareţul îmi ţinuse în biserică şi un discurs, lăudându-mă că am ales Antimul şi legându-mă ca, la vremea când voi avea rosturi înalte în Biserică, să-i port mânăstirii de grijă. Rosturi prea înalte n’am avut şi de grijă nu i-am purtat. S’au schimbat vremurile, stăpânirea comunistă a găsit că Antimul e un centru de „misticism” în inima Capitalei, a făcut ce-a făcut şi i-a rispit călugării. M’am întristat când, ieşit din puşcărie, am aflat că frumosul iconostas al Antimului fusese strămutat în Anglia, pentru trebuinţele parohiei româneşti. Am dat de el în 1968, cu prilejul trecerii mele prin Londra, şi i-am căzut înainte şi am plâns, de jalea lui şi a mea; ne regăseam printre străini, după atâţia ani, el cu aceleaşi icoane frumoase’n lumină, eu cu sufletul bântuit de vârtejuri, cu făgăduinţele călcate şi cu răstignirea făcută ţăndări.

După două săptămâni, la 15 februarie, vlădica Eugeniu m’a făcut diacon, iar părintele Firmilian m’a învăţat cum să cădesc fără să-mi depărtez cotul de trup, punându-mi un minei sub braţ şi îndemnându-mi mişcările până ce-mi amorţea toată mâna. Cu ce învăţasem în şcoală şi cu ce am deprins de la el şi de la alţii, am stat aproape douăzeci şi cinci de ani în treapta diaconiei, şi numai după ce am devenit preot am avut sentimentul că încep să îmbătrânesc.

* * *

Idealul meu publicistic era să ajung colaborator la Gândirea şi nu mă vedeam ca atare decât peste un număr de ani. S’a întâmplat însă să ajung mult mai devreme decât visasem, şi anume în primăvara acelui an. Venise pe la mine un poet mărunt, Dimitrie Albotă, şi-mi ceruse ceva pentru Universul Literar. I-am dat o poezie (să fie publicată, pur şi simplu, nu pentru că revista plătea colaborările, iar eu aveam nevoie de bani, cum greşit a înţeles şi publicat Gheorghe Cunescu în interviul din Vatra) şi am uitat de ea, mai ales că nu am văzut-o publicată în nici unul din numerele următoare ale revistei. Ducându-mă odată la Cosmoiu, în legătură cu Dacia Rediviva, acesta mă felicită pentru poezia din Gândirea şi rămâne uluit că eu nu ştiam nimic. S’a jurat că o citise în chiar dimineaţa aceea, când apăruse revista. Mi-a zburat rasa pe scările Ministerului şi m’am oprit în faţa primului chioşc, unde mi-am văzut, cu răsuflarea tăiată, numele pe afişul Gândirii. Peste numai câteva zile am aflat de la Albotă că el, negăsind atunci pe nimeni în redacţia Universului Literar (era vremea prânzului), a trecut pe la Gândirea să se intereseze de soarta unor poezii de-ale lui. Crainic i-a văzut din întâmplare poezia mea în mână, i-a cerut-o, a citit-o de mai multe ori şi a aflat că autorul este student la Teologie.

– Nu cumva e un tânăr brunet, cu barbă? a întrebat el.

Într’adevăr, Crainic nu-mi era profesor (el preda numai la anii III şi IV), dar dădusem examenul de admitere cu el şi mă întrebase, printre altele, de ce a făcut Dumnezeu lumea. Eu i-am răspuns că din necesitate.

– Ia gândeşte-te bine, a zis, nemulţumit, dascălul.

– Domnule profesor, am răspuns eu cam ţepos, nu putea s’o creeze decât ori din necesitate, ori din capriciu. Nu-mi imaginez un Dumnezeu capricios.

Teologic, variantele mele erau amândouă greşite, dar profesorului i-a plăcut eroarea cea mai frumoasă:

– Din capriciu a creat-o, domnule Anania, din capriciu.

Dacă nu teologică, ideea era de o mare frumuseţe poetică şi, dându-mă vinovat, i-am surâs profesorului a mare mulţămită.

La câteva zile după apariţia poeziei, Crainic mi-a trimis vorbă prin Emilian Vasilescu, asistentul său, să mă duc să-l văd la redacţie, pe strada Domniţa Anastasia. Am stat de vorbă vreo două ceasuri, în care timp profesorul m’a sfătuit părinteşte să nu cumva să mă dau cu legionarii şi să devin un călugăr bandit, ca Cristofor Dancu, care în timpul rebeliunii mergea pe stradă cu pistolul la brâu... Nici să nu mă las de călugărie, ca Arghezi, „această insanitate a literaturii româneşti”. (Ceva mai târziu, Arghezi îmi vorbea despre Crainic ca despre „un excrement uscat”, negustor „care îl vinde pe Dumnezeu pe piaţă, în hapuri teologale”; îmi era greu să-i ascult aşa, şi pe unul, şi pe altul, căci eu ţineam la amândoi şi de la fiecare aveam ceva de învăţat.)

Mi-a cerut poezii şi i-am dat.

Am fost chemat odată la Siguranţa Statului, unde un comisar în civil – Şoiculescu se chema – m’a întrebat dacă eu fac parte din organizaţia legionară de la Antim. I-am răspuns cu convingere că nu am cunoştinţă de aşa ceva şi m’a lăsat în pace.

O asemenea organizaţie însă trebuie că exista, de vreme ce unul din călugări, liniştit, inteligent şi cu ochi albaştri, m’a abordat pe această temă, invitându-mă să redevin activ. Răspunsul negativ i l-am dat după ce am avut o lungă şi dramatică consultare cu duhovnicul meu, părintele Melchisedec, un om uscăţiv şi chel, cu pielea întinsă pe un cosciug în mişcare, rugător şi ascet. O analiză amănunţită, în paralel, a fenomenelor creştin şi legionar m’a dus la concluzia că un cleric adevărat nu poate fi în acelaşi timp şi legionar. Nu aveam de unde să ştiu că acea dezbatere avea să fie nucleul poziţiei mele speciale în aşa-zisa reeducare de la Aiud, din 1963, incriminată mai târziu, printr’o falsă şi rău-intenţionată interpretare, de amicul meu Ion Cârja.

Dacă la o activitate politică propriu-zisă nu m’am întors, prietenii mi i-am păstrat, şi mulţi din aceştia fuseseră sau încă mai erau legionari sau simpatizanţi. Printre aceştia din urmă se număra şi colonelul Nicolae Demetriu, ofiţer de administraţie în Armata Română. Pe vremea Străjii Ţării avea funcţia de „Îndrumător al Ţinutului Bucegi” şi în această calitate l-am cunoscut, prin 1937, în tabăra străjerească de la Malnaş-Băi, în Transilvania, unde venise nu numai în inspecţie, ci şi să-şi vadă fiul, Şerban, elev de liceu şi cam de aceeaşi vârstă cu mine. Colonelului i-a plăcut ca fiul său să lege prietenie cu mine, de la care, zicea el, are numai de învăţat, şi m’a apropiat în timp, invitându-mă deseori la masă, Duminica, spre a-mi petrece după-amiezile cu Şerban, şi, din când în când, ştiindu-mă destul de sărac, îmi strecura în buzunar câte un bănuţ de cheltuială.

Odată cu 6 septembrie 1940, din colonelul Demetriu a răsărit brusc un simpatizant legionar, care, într’un fel, mă descoperea şi pe mine. Se abonase la ziarele oficiale ale Gărzii de Fier, Buna Vestire şi Cuvântul şi nu rata nici un prilej spre a se face cunoscut ca atare. L-am mai văzut uneori şi după ce intrasem în călugărie (locuia în apropiere de Antim) şi îmi confia părerea că regimul Antonescu n’o să dureze şi că Legiunea va lua puterea numai în mâinile ei, fără s’o mai împartă cu nimeni. Îi doream din toată inima să aibă dreptate; îl aveam pe fratele meu în puşcărie şi-l doream eliberat.

Într’o seară m’am pomenit cu colonelul la mânăstire. Venise cu maşina, nu voia să-l vadă nimeni şi m’a rugat în taină să fac cumva şi să-i păstrez, la un loc mai adăpostit de o eventuală percheziţie, două pachete cu ziare din colecţia Cuvântul şi Buna Vestire (ambele interzise atunci); vremurile se vor schimba în curând, zicea el, şi nu voia să piardă un asemenea material.

Nu am avut tăria să-l refuz. Omul îmi fusese binefăcător, se afla în primejdie şi trebuia ajutat. La întrebarea mea, m’a asigurat că a cercetat bine ziarele şi că nu există nici un indiciu asupra proprietarului. Am reţinut pachetele şi, cum încă nu cunoşteam bine mânăstirea, m’am sfătuit cu părintele Grigore ce e de făcut. Mi se pare că şi el, la rândul lui, s’a sfătuit cu părintele Irineu Bărbărie, şi aşa, noaptea târziu, am pus o scară la gura exterioară (şi singura) a podului de la spălătorie – un loc pustiu, unde nu umbla nimeni niciodată –, am vârât pachetele în colţul cel mai îndepărtat şi în curând am uitat de ele cu desăvârşire, până când avea să-mi aducă aminte Destinul.

Îmi plăceau slujbele de la Antim şi luam parte la ele cu tot sufletul, citeam la strană, încercam să şi cânt, mă îndulceam zilnic de frumuseţea psalmilor şi poezia imnografilor bizantini. Printre puţinii credincioşi de peste săptămână se ivise şi o tânără doamnă, plăcută la chip, blondă, cu ochi albaştri, îmbrăcată totdeauna corect. Intra în biserică, aprindea o lumânare, se închina la icoane, apoi mergea către mijloc, spre peretele de miazănoapte, îşi punea genunchii pe lespedea goală, de piatră, şi rămânea aşa în tot timpul slujbei, un ceas şi două, cu ochii la altar, fără să se mişte. Devenise o prezenţă obişnuită, o vedeam zilnic şi uneori mă întrebam ce anume dureri îi vor fi bântuind sufletul, de’ncearcă izbăvire în atâta rugăciune şi îngenunchere.

Primăverile mi-au adus întotdeauna amigdalită şi răceli generale. În seara aceea nu mă dusesem la strană şi ascultasem vecernia stând la intrarea bisericii, la pangar, după care m’am dus să-mi procur nişte medicamente. Mă întorceam pe o străduţă slab luminată, când m’am întâlnit cu tânăra doamnă. Părea că mă aşteaptă. Mi-a zis bună seara, a intrat cu destulă fineţe într’o conversaţie de ordin foarte general, apoi s’a schimbat la faţă şi a izbucnit într’o foarte patetică, aproape tragică, mărturisire amoroasă. Am încremenit. Nici nu mă uitam împrejur, de teamă să nu mă vadă, să n’o audă cineva. Vorbele cădeau clocotitoare, ochii îi străluceau în lacrimi. Mi-am îngăimat, până la urmă, uimirea că pe toate acestea le aud de la o fiinţă cu atâta evlavie şi putere de rugăciune şi am aflat că de mai multe săptămâni i se ruga fierbinte lui Dumnezeu, şi cu sinceritate, să-i dăruiască o singură zi sau un singur ceas cu necunoscutul călugăr de la strană. Mi-am simţit obrazul mângâiat de o mână tremurândă şi am fugit pe strada goală, năucit, spre poarta mânăstirii. De atunci nu am mai văzut-o. Din această întâmplare adevărată avea să crească, mult mai târziu, Iovanca din piesa Meşterul Manole.

* * *

Tot în primăvara aceea l-am cunoscut pe Arghezi. Faptul şi împrejurările le-am povestit pe larg în câteva articole din „Noi” şi în interviul din Vatra.

Ani de-a rândul, Arghezi nu m’a abordat niciodată pe tema politică, şi nici nu m’am simţit dator să-i destăinui ceva. Că aflase vreo frântură din puţinul pe care-l aveam în spate, e posibil. Îmi aduc aminte că mi-a spus odată, cu oarecare cochetărie, surâzând pe sub mustaţă, că Moţa şi Marin plecaseră în Spania cu câte un exemplar din Cimitirul Buna Vestire, în finalul căruia le plăcea să vadă simbolul Învierii Neamului.

Ştiam că Arghezi, ca şi Gala Galaction, fusese în bune relaţii cu evreii, dar în casa lui nu întâlnisem vreunul. Era vreme de război hitlerist, evreii fuseseră scoşi din viaţa publică şi puşi să cureţe străzile de zăpadă. Într’o bună zi, ducându-mă la el, l-am găsit la masa de sub cireş cu doi inşi, pe care mi i-a prezentat; unul se numea Grigore Melidoneanu, poet în manuscris şi director în Ministerul de Finanţe, celălalt, prietenul său, se numea domnul Westfried şi era autorul unor traduceri (foarte bune, spunea gazda) din Baudelaire. Arghezi s’a arătat bucuros de întâlnire şi am stat împreună câteva ceasuri. Melidoneanu a citit câteva poezii din viitorul său volum (pe care, de altfel, i l-a prefaţat în schimbul unor scutiri de taxe pe care i le-a aranjat elegantul autor), eu nu eram pregătit pentru lectură, dar, la insistenţele amfitrionului, am spus câte ceva din ceea ce ştiam pe de rost. Melidoneanu căuta cu tot dinadinsul să-l angajeze pe Arghezi într’o conversaţie teoretică, dar bătrânul se dădea în lături cu mare viclenie. La un moment dat, musafirul i-a cerut, direct, să-i dea o definiţie a poeziei. În loc de răspuns, Arghezi s’a răsucit în scaunul de nuiele şi a strigat-o pe fetiţa lui, care nu ştiu ce făcea prin grădină:

– Mitzule!... Mitzule, du-te’n casă şi adu-mi-l pe Verlaine!

Mitzu a alergat ca o iadă şi i-a adus un volum legat în piele, pe care Arghezi l-a deschis tacticos, cu întârzieri studiate, şi a citit de pe o pagină:

– Nuance, rien que la nuance.

Şi, închizând cartea, ca o sentinţă pe un proces, a schimbat vorba.

Domnul Westfried vorbea puţin, era extrem de politicos şi nu rata nici un moment în care mă vedea că scot o ţigară fără să-mi întindă bricheta aprinsă, deşi el nu fuma. Mi-am zis că, după nume, trebuie să fie neamţ şi nu mi-am făcut nici o problemă. Arghezi ne-a îndemnat pe tustrei să ne cunoaştem mai bine şi ne-a sfătuit chiar să facem un cenaclu literar şi să ne întâlnim periodic. Melidoneanu şi-a oferit spaţiosul său salon şi s’a stabilit pe loc data primei şedinţe: marţea viitoare, când gazda avea să-şi invite şi alţi prieteni, făcători sau amatori de literatură. La plecare, Melidoneanu a fost luat de nevastă-sa, cu maşina, să meargă nu ştiu unde, eu şi domnul Westfried am luat tramvaiul.

Mă rodea acum o bănuială şi am început să-l tot iscodesc, din departe în mai aproape, pe vecinul meu de scaun, până ce am aflat din gura lui, simplu, că nu e neamţ, ci evreu. Mi-am făcut în sine-mi nişte procese de conştiinţă (cred că eram, totuşi, antisemit) şi i-am spus domnului Westfried că-mi pare rău, dar mi-am adus aminte că marţi am o treabă şi că n’o să pot veni la cenaclu. Domnul Westfried mi-a replicat, tot foarte politicos, că în realitate dumnealui are marţi o treabă la Buzău şi că va lipsi din casa lui Melidoneanu. Fineţea omului m’a usturat şi, coborând din tramvai, mă întrebam ce o să zică Arghezi dacă va afla cum mă port cu prietenii lui.

Până marţi m’am tot gândit şi m’am socotit şi mi-am zis că dacă eu îi spusesem domnului Westfried o minciună, şi el mă minţise, desigur, că pleacă la Buzău. Ca atare, cel mai bun lucru este să mă duc, în speranţa că el mă va fi luat în serios şi va fi prezent la cenaclu. Când domnul Melidoneanu mi-a deschis uşa, primul său cuvânt a fost să-mi transmită scuzele domnului Westfried care, chemat de nişte treburi urgente în provincie, n’a putut să vină...

În casa lui Melidoneanu n’am mai fost de atunci. Pe o aleee din Cişmigiu – una secundară, spre piaţa Walter Mărăcineanu – l-am întâlnit din întâmplare pe domnul Westfried. M’am umilit şi i-am cerut iertare. El mi-a zâmbit cu bunătate şi mi-a strâns mâna. Nu mă pârâse lui Arghezi. După un alt târziu am aflat că a murit.

* * *

Nu era un an de când intrasem în mânăstire şi imaginea vieţii interioare a Antimului a început să mi se schimbe. O icoană a vieţii mânăstireşti ideale nu cred că aveam, dar, oricum, mi-o închipuisem ceva mai bună decât mi se înfăţişa. Nici azi nu pot reproşa nimănui nimic grav (şi cu atât mai puţin azi, când eu însumi aş fi subiectul celor mai drastice reproşuri) şi nici n’aş putea să mărturisesc că cineva mi-a făcut vreun rău deosebit. Părinţii călugări făceau slujbe frumoase, mergeau la Universitate şi se sârguiau la învăţătură, zilnica lor bârfă, în orele de atelier, era destul de inocentă. Cu alte cuvinte, îşi vedeau de treburile lor. Dar cred că tocmai aceasta îmi dădea de gândit, că fiecare îşi vedea de treburile lui. Părinţii nu se simţeau cu nimic legaţi între ei, viaţa lor în comun părea o simplă întâmplare, ca la armată sau în puşcărie, şi în curând a început să-mi fie milă de oamenii acestei tagme, care se adunau fără să se ştie, trăiau fără să se iubească şi mureau fără să se plângă. Când cineva i-a cerut părintelui Ghedeon o carte, iar el i-a spus că nu o are, că a pierdut-o, deşi eu o vedeam bine pe o poliţă, m’a cuprins revolta şi mi-a venit să-i dau două palme. Nu minciuna în sine mă întărâtase, cât neomenia pe care se rezema. Cei mai mulţi dintre părinţi trăiseră numeroşi ani laolaltă, în seminarul de la Cernica; spiritul comunitar nu lucrase asupră-le, fiecare era un univers închis, frecat doar prin tangenţă cu alte universuri. Îmi veneau tot mai des în minte nişte vorbe ale lui Crainic în timpul unei conversaţii din redacţia Gândirii: „Poate că cea mai mare nefericire a noastră, a oamenilor, este aceea de a ne suporta unii pe alţii”. Părinţii de la Antim trăiau împreună pentru că nu aveau încotro şi de abia aşteptau să-şi isprăvească studiile şi să se despartă, fiecare pe drumul său.

Vlădica Laiu slujea frumos, dar nu avea în slujbă nici o trăire. Mai toată vremea îi bombănea, printre mustaţă şi barbă, pe părinţii împreună-slujitori şi-i zicea unuia „catâr” şi altuia „viţel”, iar poporul se închina cu evlavie, crezând că el se roagă. La Liturghie a fost atât de preocupat cu judecarea unui astfel de „bou” din jurul Sfintei Mese, încât a uitat să sfinţească Darurile şi a trebuit să-i aducă cineva aminte, cu mare frică, după ce trecuse vremea, când se cânta deja Axionul. Pe mine încă mă cruţa de vorbe aspre, dar mă învrednicea cu câte o uitătură cruntă, ca o înjurătură oprită’n gât, când se întâmpla să-i petrec, la îmbrăcare, sacosul pe după cap şi să-i trec prin barbă cârligul de la copcă. Avea vlădica Laiu o vorbă pe care o spunea ori de câte ori nu-i era ceva pe plac (şi asta se întâmpla foarte des): „Să chemi sergentul” să-ţi facă cutare treabă! (Dacă, de pildă, găsea la masă că ciorba nu-i destul de sărată, chema bucătarul să se arate’n fereastra trapezei şi-i striga: „Să chemi sergentul să-ţi pună sare’n bucate!”. M’a luat odată cu el la biserica Batiştei să slujim o Liturghie cu parastas (era preferat pentru astfel de slujbe de mai toate familiile „bune” din Bucureşti). Eram diacon prim (nu mai ştiu cine era al doilea), l-am îmbrăcat repede (pretindea extremă promptitudine în mişcări), am înhăţat tricherul şi am ieşit din altar pe uşa diaconească, să ajung înaintea lui la locul cuvenit din mijlocul bisericii.

În secunda următoare a fost şi el pe locul său, iar eu, privindu-mi tricherul, am îngheţat: fie din graba mea, fie că era curent în biserică, una din cele trei lumânări se stinsese. Primul gând mi-a fost să mă duc la sfeşnic şi s’o aprind, dar, m’am socotit eu, o să-mi spună că umblu brambura prin biserică şi mai ştiu eu ce; mai bine aştept aşa până voi începe să rostesc ectenia şi o voi aprinde direct şi discret în timpul litaniei. Vlădica şi-a ridicat braţele spre cer şi a început rugăciunea de deschidere:

– Împărate ceresc, Mângâietorule, Duhul adevărului... – cheamă sergentul să-ţi aprindă lumânarea”! a şuierat deodată spre mine, cu ochii pieziş la tricher –... carele pretutindenea eşti şi pe toate le plineşti...

Întâmplări ca aceasta puteau cel mult să mă amuze, dar ele rămâneau pe deasupra, în aer, ca nişte fluturi întârziaţi, în timp ce sufletul meu se afunda în neguri. Mă cuprinsese un fel de apatie, dar nu apathia Sfinţilor Părinţi, nepătimirea celor desprinşi de patimi, ci începutul iadului dostoievskian, durerea de a nu mai putea iubi. Simţeam că vieţii mele îi trebuie o schimbare radicală, o cutremurare în adâncuri, o experienţă purificatoare, o anume slujire a omului, slujire de care fiorul morţii – dacă nu moartea însăşi – să nu fie străin. Întrebându-mă ce-aş putea face, gândul m’a dus la hotărârea de a mă cere voluntar pe front, în serviciul sanitar, dar nu orice serviciu, la adăpost în spatele frontului. Aflasem de la un medic, Constantinescu, iscodit pe departe, că în război există un astfel de serviciu pândit de primejdii, care se chema „post de prim ajutor batalionar”, operat chiar pe linia de bătaie, sub gloanţe, prin a culege răniţii şi a-i căra cu targa în linia din spate. Pentru un astfel de voluntariat am făcut o cerere pe care am înregistrat-o la Statul-Major. Nu se poate, îmi ziceam, să nu aibă Patria nevoie de o asemenea ofertă la vremea când sute de vieţi se pierdeau zilnic într’un război atât de sângeros. Am făcut însă o greşeală. Încredinţat că o să plec pe front, m’am dus într’o seară la bunul şi blândul părinte Sofian, în chilia lui de sub scară, şi i-am mărturisit, în mare taină, ceea ce făcusem şi ceea ce aşteptam, cu rugămintea de a-mi păstra câteva hârtii. Părintele m’a ascultat şi a început să plângă. Nu l-am priceput, l-am lăsat şi am continuat să aştept. Peste vreo trei săptămâni m’am dus la Statul-Major şi m’am interesat de hârtia mea. Un plutonier a căutat în registru şi mi-a comunicat, scurt, că cererea îmi fusese respinsă. Am plecat spre mânăstire încovoiat, ca un înfrânt. Mult mai târziu aveam să aflu că părintele Sofian, speriat de nebunia mea, a alergat la doamna Tetrat, soţia generalului (care comanda o brigadă pe front), şi a implorat-o să mă salveze. Prin multele relaţii pe care le avea în lumea militară, pentru „Doamna General” a fost cel mai simplu lucru să dea un telefon unde trebuia şi să-mi îngroape pentru totdeauna veleitatea de a deveni erou naţional. Doamna Tetrat mă voia scriitor, îmi cerea să-i las originalele unor manuscrise şi să-mi păstrez copiile şi se lăuda că mulţi bani are să ia de la Academie... Peste numai câţiva ani, depozitara avea să ardă tot ce era de la mine.

Dacă vlădica Laiu mă menaja oarecum în slujbă, tonul şi vocabularul său se înăspreau în administraţie. Toată vericica am lucrat în librărie, împachetând mii de cărţi, făcând expediţii, întocmind „disponende” şi statistici comerciale. O parte din examene mi le amânasem pentru toamnă, nefiind în stare să mi le pregătesc la timp. Vlădica se arăta veşnic nemulţumit, mă pisa cu telefoanele, tot mai slobod la gură, mă simţeam tot mai ofensat şi de abia mă stăpâneam să nu-i răspund în răspăr. Venise toamna, reîncepuseră cursurile la Facultate, examenul de ebraică îl luasem prin fraudă, de conivenţă cu profesorul I. V. Georgescu, şeful meu de la librărie, care mă compătimea, nervii îmi slăbiseră. Într’o bună zi a sunat iarăşi telefonul, vocea arhiereului a urlat la mine pe nu mai ştiu ce temă şi m’a făcut „bou”, eu i-am întors vorba şi am trântit receptorul în furcă. Ştiam că e grav. Am plecat din librărie şi eram ameţit (îmi aduc aminte că de câteva ori m’am ţinut, ca un om beat, de gardul bisericii Domniţa Bălaşa), m’am dus la doamna Tetrat şi am plâns.

A doua zi am primit poruncă să mă duc la apartamentul arhiereului, împreună cu părintele Melchisedec, duhovnicul meu. Vlădica m’a certat aspru şi mi-a dat canon: o lună de zile sunt oprit de la slujbe şi în fiecare dimineaţă, la utrenie, să fac câte cincizeci de metanii, în mijlocul bisericii. De slujit n’am slujit, dar nici metanii n’am făcut.

Mă bătea gândul să părăsesc călugăria şi să mă întorc în lume. Aveam însă două rezerve, amândouă foarte sensibile. Mai întâi, nu voiam să fiu socotit un epigon arghezian. A doua, ce va zice maică-mea? Eu nu-i întrebasem pe părinţi când m’am dus la mânăstire, şi maică-mea a fost foarte nefericită când a aflat. Poate că nefericirea ei izvora mai puţin din dezamăgirea de a nu mă mai visa însurat cu fata popii Pălăngeanu şi aşezat pe multe hectare de vie, pădure şi pomet, cât din imaginea foarte aproximativă pe care o avea despre călugări în genere. Deşi fiică de preot, ea îi cunoscuse, de-a lungul unei vieţi, numai pe acei monahi care veneau toamna cu căruţele prin podgoria Drăgăşanilor şi strângeau vin pentru sfânta liturghie, amestecat în butoaie mari, pe care gospodarii îl dădeau cu dragă inimă. Maică-mea îşi făcuse alte planuri asupra feciorului ei mai mic şi nu fără o amară strângere de inimă şi-l închipuia acum călare pe butoi, cerşind băutură pe la porţile podgorenilor. După hirotonie mă dusesem însă s’o văd, slujisem în biserică, în văzul satului întreg, care nu-şi aducea aminte să mai fi văzut o slujbă cu diacon, şi biata maică-mea se mai împăcase, mai ales când unchiul Ghiţă, care le ştia pe toate, mi-a prezis, cu gura mare, că o să ajung şi episcop la Râmnic. Astfel potolită, maică-mea avea să sufere o lovitură de moarte dacă va auzi că m’am răspopit. Îmi era greu să-mi adaug pe suflet şi o astfel de nefericire.

M’am sfătuit îndelung şi cu părintele Firmilian, căruia i-am destăinuit tot ce aveam pe suflet; el s’a gândit o vreme şi m’a sfătuit să mă mut la o altă mânăstire, vagabondajul dintr’un loc în altul fiind un atribut al multor călugări (şi mi-a spus istoria cu monahul care se purta din loc în loc, cu o icoană în traistă; de cum se aşeza într’un schit, se uita împrejur şi desprindea icoana din cui: – Hai, Maica Domnului, că nici aici nu-i de noi!). Dar unde să mă duc? În afară de Cernica nu mai fusesem în nici o mânăstire şi întotdeauna am avut oroare de bălţile cu broaşte şi şerpi.

Mă zbăteam pe cărbuni nehotărâţi când la Antim a apărut, musafir pe vreo două zile, părintele Gherasim Bica. Întâlnirea cu acest om a fost un adevărat miracol pe care Domnul l-a săvârşit asupra sufletului meu. Părintele Bica era stareţul mânăstirii Polovragi, din judeţul Gorj, şi venise la Bucureşti cu ceva treburi, în special să-şi ridice de la Facultate diploma de licenţă. Neavând unde să stea, părintele Grigore l-a primit în chilia noastră şi a dormit pe jos, pe o saltea. Ne-am dat în vorbă – la o vreme când rămăseserăm doar noi doi în chilie – şi am aflat, printre altele, că stareţul căuta, fără prea mare nădejde, şi un diacon cu care să ocupe un post vacant. L-am întrebat, cam într’o doară, dacă m’ar primi pe mine, şi s’a arătat bucuros, măcar că nu credea mai nimic din ce-i spuneam eu. În ziua următoare mi-am făcut rost de un certificat medical (diagnosticul, de complezenţă: „astenie nervoasă”) şi l-am ataşat unei cereri de concediu pe care, prin părintele Firmilian, i-am înaintat-o vlădicăi Laiu. Peste alte două zile, cu două geamantane în mână, părăseam Antimul, îmi părăseam prietenii şi ceţurile Capitalei şi plecam, împreună cu părintele Bica, spre Polovragi. În unul din geamantane duceam şi vreo două kilograme de cafea (bun extrem de rar şi de preţios în vreme de război) pe care doamna Tetrat mi-o dăduse, cu rugămintea de a nu o uita şi de a-i scrie... în versuri.

* * *

Era în ajunul sărbătorii Intrarea în biserică a Maicii Domnului (20 noiembrie 1942) când am coborât din autobuz la Milostea şi am luat drumul, pe jos, vreo şapte kilometri, până la mânăstirea Polovragi. Mă întâmpina un munte despicat în două de apa Olteţului, la poala căruia răsăreau turlele bisericii brâncoveneşti, albe pe peretele de verde al pădurii. Bătea vântul dinspre munte şi foşnetul brazilor se auzea până departe, ca o uriaşă adiere de sănătate peste sufletul meu bântuit. Polovragi a rămas până astăzi mânăstirea inimii mele, nu numai pentru frumuseţea locului, ci şi pentru limpezirile sufleteşti pe care mi le-a dat atunci. Călugării şi fraţii erau puţini, vreo şase-şapte de toţi şi, în afară de bătrânul Serafim, duhovnicul, şi de părintele Casian, paracliserul, toţi erau tineri şi foarte tineri, elevi prin seminar şi liceu, ucenici ai părintelui Gherasim, care-i ajuta nu numai cu toţi banii, dar şi cu toate cămăşile lui, el purtând în schimb cămăşi făcute de el din şervetele pe care le aduceau ţăranii la slujbe. Găseam aici ceea nu aflasem la Antim, duhul comunitar, spiritul de dăruire, dragostea nefăţarnică. Se trăia modest (carne se mânca poate odată’n lună, când se tăia vreo vită prin sat), hrana consta în zarzavaturi şi fructe (din grădina şi livada mânăstirii), lapte şi derivatele lui (vaca o mulgea stareţul însuşi) şi miere de la vreo treizeci de stupi, al căror tată era tot părintele Bica (rar am văzut un om mai jertfelnic pentru aproapele lui). Stareţul mi-a rânduit o chilie în casa de jos, brâncovenească, pe care a mobilat-o cu ce a avut el mai bun în mânăstire: un pat cu saltea de lână, o masă mare, cu faţă înflorată, un fotoliu cu spătar înalt, preşuri de cânepă. La Polovragi nu existau chilii încuiate, nici măcar aceea a stareţului. Totul se întemeia pe libertate – adică pe o disciplină liber consimţită –, pe încredere reciprocă. Nici la alimente nu erau chei; dimineaţa, după utrenie, nu se servea „ceaiul” în comun; era la voia fiecăruia să meargă sau nu în cămară, să se înfrupte sau nu din ceea ce se găsea la îndemână. Tinerii fraţi învăţau în tot timpul liber, unii din ei, cum erau fratele Vasile şi părintele Tit, îşi făceau studiile în particular. Fratele Vasile – devenit mai târziu părintele Veniamin –, bolnav de plămâni, a trebuit să aibă poruncă aspră de la stareţ pentru a mânca slănină în post.

Cu recomandarea stareţului, m’am dus la Mitropolia din Craiova şi mi-am făcut transferul de la Antim la Polovragi. Am fost numit şi în postul de diacon şi am început să primesc un salariu. Devenisem cetăţean al munţilor gorjeni şi mă simţeam bine la umbra Brâncoveanului, în ale cărui cuptoare, adăpostite’n piatră, încă se mai cocea pâine. Nu departe era şi peştera lui Zalmoxis, a cărui legendă era încă vie în graiul bătrânilor din sat.

Cu părintele Bica m’am împrietenit repede şi a rămas între noi o amiciţie de durată, până în ziua de azi. Venise iarna şi, după ce crăpam amândoi lemne de fag şi salcâm, cu topoarele, în ogradă, ne aşezam seara la gura sobei şi ne îndulceam cu o cafea neagră, naturală, suflând fumul ţigării de-a lungul jăraticului. Stareţul ştia carte bună, avea minte ageră şi argumente solide în discuţii, dar farmecul lui adevărat era un ascuţit şi fin simţ al umorului, de pe urma căruia au rămas multe zicale în lumea călugărească, „de la Bica citire”.

În iarna aceea am avut o noapte de insomnie şi am scris pe nerăsuflate o „piesă” în versuri (i-am zis Intimitate), ale cărei personaje erau căţeii de casă ai generalului Tetrat. Am pus-o apoi, transcrisă, într’un plic mare şi i-am trimis-o doamnei Alina, care şi-a convocat de îndată oaspeţii obişnuiţi şi le-a citit piesa, spre marea mirare a căţeilor tolăniţi pe covoare şi divanuri, care-şi tot auzeau numele într’un context care părea că nu-i interesează. Efectul, se spune, a fost colosal. Dar nu numai la Bucureşti. Mult mai târziu, peste câteva luni, în primăvară, au venit în vizită la mânăstire nişte domni care ţineau cu tot dinadinsul să mă cunoască; erau cenzorii militari de la Târgu-Jiu, prin mâinile cărora trecuse piesa şi care o citiseră în colectiv, suspendând, pentru moment, orice altă lectură. Se pare că piesa i-a tentat şi pe nişte şoareci din timpul războiului, care au ros cât au putut din îndoitura manuscrisului original; aşa l-am găsit eu într’un târziu, pe nu mai ştiu unde, la vremea când doamna Tetrat, înspăimântată de evenimentele de după 1944, a ars şi copia pe care i-o dădusem, renunţând astfel la sumele pe care le visa de la Academie...

Piesa în sine era o simplă glumă literară, un exerciţiu, o improvizaţie într’o noapte de insomnie, dar semnifica înaintarea mea către redobândirea sănătăţii sufleteşti. Criza însă nu-mi trecuse de tot, ea a durat toată iarna. Îmi agăţasem cu disperare gândul de a mă pune în slujba omului, însă la modul concret, practic, nu contemplativ. Acum ştiam şi mai bine că nu am vocaţie mistică propriu-zisă şi că pravila mea zilnică, recitată deasupra psaltirii din chilie, era departe de puterea Sfinţilor Părinţi, a căror rugăciune putea nu numai să alunge suferinţa unui om, ci şi să schimbe cursul istoriei. M’am hotărât să mă fac medic. Călugăr şi medic, preot şi doctor, lucrând deopotrivă cu spiritul şi cu formula chimică, suplinind cu una ceea ce n’ar putea să facă alta. Gândul era cu atât mai îndrăzneţ cu cât se dovedea contrar naturii mele, pe care trebuia s’o depăşesc prin voinţă şi muncă. Nu avusesem niciodată înclinaţie pentru ştiinţele pozitive; în timpul seminarului învăţasem în silă, de ruşine şi frică, bruma de matematici, fizică, chimie, ştiinţe naturale. Şi mai era ceva: diploma de seminar nu-mi dădea dreptul să candidez la Medicină; îmi trebuia, neapărat, o diplomă de bacalaureat. Şi tot atâta nevoie aveam şi de ceva bani, căci leafa mea de diacon nu putea să-mi acopere manualele şi taxele.

Era ger năprasnic la Bucureşti, pe la începutul acelui an 1943, când am poposit doar să mă uit împrejur şi să văd cam ce ar fi de făcut. O vreme am locuit împreună cu amicul şi poetul Radu Pătrăşcanu, într’o cămăruţă la subsol, pe Ştirbey Vodă, încălzită de o sobiţă de tuci. Radu nu avea lemne şi nici bani, uneori ne citeam poezii unul altuia şi găseam că manuscrisele sunt mai de folos în sobiţă, pentru un abur de căldură. Uneori mă duceam pe la doamna Tetrat şi mă întorceam cu două lemne sub braţ, învelite în ziar.

Întâmplarea a făcut să mă întâlnesc cu părintele Tătărîm, preot în mahalaua Mărţişorului şi profesor (atunci am aflat) la Şcoala Normală de Fete „Elena Doamna”. El voia să-şi ia un concediu medical de două luni şi tocmai căuta un suplinitor, căruia să-i dea leafa întreagă. Ne-am înţeles repede şi astfel am predat Religia la toate clasele Şcolii Normale, destul de stângaci şi stingher în cancelarie, fiind eu singurul bărbat în tot corpul didactic. Am mai aflat că elevele dintr’a opta căutau acces conspirativ la condica de prezenţă spre a afla numele noului profesor, sub barba căruia începuseră să-l bănuiască pe poetul Anania de la Seminarul Central, faimos pe vremea când fetele de la Elena Doamna făceau serbări comune cu seminariştii.

La sfârşitul celor două luni, cu bugetul redresat, îmi luam rămas-bun de la directoare şi-l însoţeam pe părintele Tătărîm spre centrul oraşului, în tramvai. Atunci i-am relatat – ştiu eu ce mi-a venit, sau cum s’a adus vorba? – ceea ce-mi spusese Arghezi despre preotul din mahalaua lui, care, mergând cu botezul, i-a ocolit casa. Arghezi l-a întrebat odată pe stradă:

– De ce n’ai venit, părinte, şi la mine cu botezul?

– Am gândit că dumneavoastră nu credeţi, domnule Arghezi...

– Şi ce-ţi pasă dumitale de ceea ce cred sau nu cred eu? Dacă nu cred eu, vreau să creadă copiii mei, căci dumneata nu le poţi fi nici băcan, nici măcelar, nici zarzavagiu, ci un nebun sublim care stropeşte pereţii cu apă, ceva ce nu văd ei în toată ziua.

La data următoare, preotul s’a dus cu botezul şi, la plecare, l-ar fi întrebat pe Arghezi în poartă, ca un om frământat de probleme:

– Dumneavoastră ce ziceţi, domnule Arghezi, oare există Dumnezeu?

La care Arghezi l-a luat la înjurături şi a trântit poarta după el.

Eu povesteam şi părintele Tătărîm făcea feţe-feţe şi la urmă a îngăimat că domnul Arghezi exagerase, că n’a fost chiar aşa, că el voise să întrebe...

Era una din gafele mele mari. Nu-mi dădusem seama că părintele Tătărîm însuşi era preotul din mahalaua Mărţişorului.

Incidentul Arghezi-Tătărîm a format subiectul unei tablete publicate de Geo Bogza, mult mai târziu, după moartea lui Arghezi, în Contemporanul. În primăvara lui 1972 i-am făcut o vizită de curtoazie, în apartamentul său din Piaţa Cosmonauţilor. Mi s’a părut că scriitorul e destul de reticent şi a trebuit să aflu că, după publicarea tabletei, Patriarhia ar fi vrut să-l dea afară din parohie pe preotul din Mărţişor, fapt ce l-a făcut pe Bogza să fie cuprins de remuşcări şi să intervină prompt în favoarea năpăstuitului. I s’a explicat la Patriarhie că, în fapt, eu, Anania, cerusem (sau propusesem) pedepsirea preotului Tătărîm. Explicaţia era cu desăvârşire fantezistă. Nu ştiu dacă Bogza m’a crezut, dar eu consemnez cazul aici, pentru restaurarea adevărului.

* * *

Spre primăvară m’am mutat la taică-meu (care tot atunci avea să-şi încheie cei 16 ani de lucru la tramvaie şi să se întoarcă la maică-mea, acasă) şi mi-am pregătit examenele de care aveam trebuinţă. Învăţam zi şi noapte şi singura lectură în afara manualelor era tableta zilnică a lui Arghezi, pe care o savuram de pe prima pagină a ziarului Informaţia Bucureştilor, condus de Grigore Malciu. În iunie îmi trecusem, cu succes, la liceul Cantemir, examenele zise de diferenţă (materia care nu se preda în seminariile teologice) şi luam bacalaureatul la liceul Mihai Viteazul. Puteam să mă înscriu la Medicină şi să aspir pozitiv la o îndeletnicire care să mă aplece asupra omului.

Între timp mi se ivise o nouă dificultate lăuntrică: voiam să devin om de ştiinţă, dar să mă menţin, în acelaşi timp, şi scriitor. Pe atunci încă nu aflasem că V. Voiculescu era medic profesionist. Îmi trebuia un sfat greu, cu autoritate, şi gândul m’a dus la Victor Papilian, pe care îl ascultasem odată conferenţiind în cadrul unor seminarii speciale organizate de Crainic, ca scriitor, la Facultatea de Teologie. M’am interesat din om în om şi am aflat că Papilian e decanul Facultăţii de Medicină din Cluj. Clujul era pe atunci sub stăpânire ungurească, iar Universitatea funcţiona la Sibiu.

Cred că era în iulie când am întreprins o călătorie în Transilvania, cu dublu scop. M’am oprit mai întâi la Deva, unde am avut „vorbitor” cu fratele meu, prin peretele de sârmă împletită. Nu arăta foarte rău, avea moralul ridicat, i-am lăsat un pachet cu alimente şi ceva îmbrăcăminte. Apoi m’am urcat pe „cetate”, în vârful muntelui, şi, de pe o piatră fierbinte, mă uitam drept în curtea închisorii, unde deţinuţii se plimbau în cerc, sub pază, cu mâinile la spate...

Facultatea de Medicină din Cluj-Sibiu funcţiona în cazarma Dragalina şi acolo m’am anunţat la profesorul Victor Papilian. Din fundul unui laborator imens, încărcat de cranii, schelete şi oase risipite, s’a ridicat un om în halat alb şi m’a întâmpinat, spre totala mea uluire, cu propriile mele versuri:

Mă joc cu imaginile

Ca vremea cu paginile...,

apărute nu cu mult înainte în Gândirea. Profesorului (care era un frecvent colaborator al Gândirii) îi plăcuseră, le ştia pe de rost şi lucrul acesta m’a emoţionat până la cutremurare. Toată după-amiaza am petrecut-o împreună, în acel laborator cu schelete, şi profesorul, răspunzând chinuitoarelor mele întrebări, mi-a povestit toată viaţa şi toate avatarurile lui sufleteşti, încredinţându-mă că între omul de ştiinţă şi scriitor nu numai că nu există incompatiblitate, ci, dimpotrivă, câmpul unor mari întregiri. Practic, profesorul-savant m’a îndemnat să mă prezint în toamnă la examenul de admitere şi, în calitatea lui de decan, mi-a făgăduit o bursă de studii. Mă luminasem la suflet şi am plecat de la el cu aripi la umeri. Papilian îmi dăduse un echilibru şi o încredere în viaţă pe care nici un duhovnic nu fusese în stare să mi le dea.

* * *

În vara aceea l-am cunoscut la Bucureşti pe Conu’ Fănică. Numele lui era Ştefan Anastasescu, dar toată lumea-i spunea aşa, Conu’ Fănică. Bărbat pe la vreo 55 de ani, slab, negricios, vorbăreţ nevoie mare, avocat fără meserie şi burlac, Conu’ Fănică avea imense relaţii în viaţa socială, se cunoştea cu cine nu gândeai, ştia pe de rost vieţile a sute de oameni. Locuia într’o cămăruţă pe strada Uranus, nimeni nu ştia din ce trăieşte, era mai mult pe stradă decât în casă. Avea o mare colecţie de autografe de la scriitori, artişti, sportivi, dar ceea ce te uluia în casa lui, în plin regim antonescian, era un portret mare al lui Corneliu Codreanu, cu autograf, aşezat la vedere pe un dulap. Conu’ Fănică, după spusele lui, era simpatizant al Mişcării Legionare, fusese prieten personal al lui Corneliu Codreanu, dar niciodată membru al Gărzii de Fier, deşi participase la multe din evenimentele acesteia. Cum de nu-i era lui frică să se expună cu un asemenea portret şi cu asemenea mărturisiri era un mister şi n’am încercat niciodată să-l dezleg.

Aflând că mă duc la Polovragi, Conu’ Fănică mi-a vorbit entuziast despre mânăstirea Bistriţa şi maicile Gologan, cărora le era prieten şi sprijinitor, şi m’a îndemnat din toată inima să mă opresc măcar o zi acolo şi să cunosc ceea ce numea el „fenomenul bistriţean”.

Cu acest îndemn călătoream în ajunul zilei de 6 august 1943, cam spre seară, cu trenuţul forestier de la Băbeni spre Costeşti şi mă înfăţişam maicii Olga Gologan, directoarea unui aşezământ cu peste opt sute de suflete la acea vreme, cu orfelinat, şcoală primară, liceu de opt clase, liceu industrial. Maicile Olga şi Teodosia Gologan erau nepoatele arhimandritei Epiharia Moisescu, decedată cu puţin înainte, o figură extrem de interesantă a monahismului românesc, întemeietoarea primului seminar de călugăriţe, pe lângă Leagănul „Sfânta Ecaterina” din Bucureşti. Nepoatele, educate de ea în Şcoala Normală „Elena Doamna” şi devenite învăţătoare, o moşteniseră la conducerea orfelinatului şi a şcolii. În timpul primului război mondial, aşezământul s’a mutat – temporar – la mânăstirea Bistriţa şi acolo a rămas, unde geniul Maicii Olga l-a transformat, cu anii, într’o vatră de cultură echivalentă cu cele catolice. Ctitoria Craiovescului, unde vegheau moaştele Sfântului Grigore Decapolitul, în raclă de argint, se arătase foarte potrivită pentru ceea ce avea de gând să facă Maica Olga şi cu timpul i s’au adăugat clădiri şi acareturi noi, pe măsura trebuinţelor. Copilele orfelinatului – copii găsiţi, care nu aveau să-şi cunoască niciodată părinţii – creşteau în mânăstire şi se pomeneau călugăriţe prin destin, fără să le fi întrebat cineva. Învăţau carte în liceu, iar cele mai bune ajungeau studente la Universitate şi apoi profesoare; Maica Olga plănuise să înlocuiască treptat mirencele din corpul didactic cu personal călugăresc, crescut în chinovie.

Maica Olga, o femeie corpolentă, pe la vreo 60 de ani, cu vorba puţin peltică şi dulce, m’a primit cu bunătate şi s’a luminat auzind de numele lui Conu’ Fănică. Mai mult, a recurs şi la o înscenare naivă. Maica Teodosia mi l-a prezentat pe Puiu, un băieţel pe la vreo cinci ani, copil găsit în faşă la poarta mânăstirii şi crescut în răsfăţ de cele două surori.

– Puiule, ia spune-i tu părintelui, de cine-ţi e dor?

– De Conu’ Fănică, şi-a spus băieţelul lecţia lui foarte scurtă.

E posibil ca Maica Olga să fi bănuit o relaţie mult mai strânsă între mine şi Conu’ Fănică, dar e cert că citarea numelui lui i-a fost un fel de consemn. Aveam să aflu altădată că dârza călugăriţă, mândră de obârşia ei – ciobanii din Săcelele Braşovului –, îşi avea inima destul de apropiată de suflul naţional al Gărzii de Fier şi că în vremea taberei legionare de la Arnota – cântată de Radu Gyr în unul din textele lui – o clădire a mânăstirii fusese pusă la dispoziţia echipelor lui Codreanu drept magazie de alimente. Tot la Bistriţa se mai afla, ca profesor de religie la liceu, şi părintele diacon Octavian Tucu, fost prefect legionar al judeţului Gorj. Iar diaconul titular al mânăstirii era – şi acum aveam să-l descopăr, după mai mulţi ani – părintele George Diţă, fost şef al Frăţiei de Cruce din Seminarul Central; locuia într’o căsuţă din sat, împreună cu soţia şi copilul lor.

Nu cred că am stat atunci mai mult de două zile la Bistriţa. Am slujit dimineaţa la Liturghie, am mâncat la masa de obşte, am vizitat mânăstirea şi am descoperit semnătura lui Al. Odobescu scrijelită în tencuială pe fresca unui stâlp al bisericii-bolniţe, m’am cunoscut cu duhovnicii mânăstirii, Ilarion, Varnava şi Inochentie. Dar aceste două zile au fost de-ajuns spre a mă introduce într’un univers nou, de care sufletul meu avea să fie legat pe totdeauna. Maica Olga va deveni „Mama Olga”, Maica Teodosia îmi va fi „Mama Sia”, iar Bistriţa însăşi, un adăpost al pribegiilor mele şi o vârtelniţă care-mi va trage inima pe roată.

* * *

În toamna aceea am aflat, din om în om şi din vorbă’n vorbă, că în temniţa de la Deva se întâmplase o oarecare răscoală şi că un grup de legionari fuseseră puşi în lanţuri, transferaţi la închisoarea din Galaţi şi supuşi unui regim de exterminare. Printre ei se afla şi fratele meu.

Mai ştiam că totul se făcuse din ordinul colonelului Alexandru Petrescu, directorul general al penitenciarelor, om de mare încredere al mareşalului Antonescu şi unul dintre cei mai înverşunaţi duşmani ai legionarilor.

Pe trotuarul de lângă Ministerul Justiţiei – unde-şi avea biroul colonelul – aşteptau, de zile şi zile întregi, soţiile şi mamele pedepsiţilor, ajunse la deznădejde. „Vorbitor” cu cei supuşi regimului special de la Galaţi nu se putea obţine decât cu aprobarea scrisă a colonelului Petrescu, iar acesta o refuza fără nici un fel de milă. Femeilor li se strica mâncarea în coşuri, fără să poată lua drumul spre Galaţi.

Pe colonelul Petrescu îl cunoscusem cu vreo patru-cinci ani în urmă. Fiica lui, Mona, care pe atunci îşi termina liceul, jucase, ca artistă amatoare, un rol foarte secundar, de câteva vorbe, în piesea mea Dochia, reprezentată la Teatrul Naţional Studio în regia lui Nicolae Kirilov, cu Nina Diaconescu în rolul principal. La premieră venise şi colonelul, să-şi vadă şi aplaude fata. Acum aveam să identific în el pe călăul fratelui meu.

Procedura obişnuită, legală, nu mi-a fost de nici un folos. Audienţa la colonel se respingea încă de la poartă, mai ales dacă erai sincer şi-i mărturiseai obiectul. În general se spunea că la Petrescu se pătrunde foarte greu şi prin foarte multe uşi. Era un ins foarte puternic şi foarte temut.

După mai multe încercări neizbutite, mi-am luat curaj şi am pătruns în Minister pe o uşă laterală. Folosindu-mă de uniformă, am străbătut etajele cu aerul unui cleric căruia locul îi e destul de familiar, am pătruns în anticamera importantului oficiu şi i-am spus secretarei, fără prea multă vorbă, că vreau să-l văd pe domnul colonel. Şi mi-am spus numele, cu tonul cu care aş fi rostit „lordul Halifax”. Impertinenţa mi-a prins bine. Colonelul m’a primit imediat. Mai era cu cineva în birou; după aparenţe, un prieten. M’am simţit obligat să-i amintesc cine sunt.

– Ce faci, domnule, te-ai făcut popă? m’a întrebat el zâmbind, cu un aer de bunăvoinţă, măsurându-mă prin ochelari.

Când însă şi-a dat seama că eu sunt fratele osânditului de la Galaţi, s’a făcut stacojiu şi a început să urle ca un apucat, cu vocea înecată în mânie, asigurându-mă că Dumitru Anania şi ceilalţi bandiţi de la Deva au scăpat ieftin şi că trebuiau împuşcaţi pe loc... L-am lăsat să se descarce, apoi mi-am dat osteneala să-i înmoi inima şi să-l fac să priceapă că am pentru fratele meu cel puţin atâta inimă cât are el pentru Mona. S’a îmblânzit până la urmă şi cu mare greutate s’a învoit să-mi dea un permis pentru vorbitor şi medicamente, „şi asta numai pentru că eşti dumneata!”.

Când am ajuns la directorul penitenciarului din Galaţi şi i-am arătat permisul, am citit pe faţa lui o imensă uimire. Nu i-a venit să creadă în autenticitatea hârtiei şi l-a chemat imediat la telefon pe colonelul Petrescu, să-i confirme semnătura. Apoi a dat ordin ca fratele meu să fie adus chiar acolo, în biroul lui, unde a avut loc „vorbitorul”.

Înfăţişarea bietului meu frate era jalnică. Îmbrăcat în nişte zdrenţe subţiri şi încă tremurând de frig (venea de la beci), avea faţa suptă, ofilită, ochii duşi în fundul capului, vocea de pâslă. Tuşea. Se îmbolnăvise la plămâni. Întâlnirea a fost scurtă, mişcătoare, aproape că nu aveam ce să ne spunem, poate fiindcă aveam prea multe de spus. I-am dat medicamentele şi ceva hrană. Ne-am îmbrăţişat, iar el a dispărut, escortat de un gardian.

Pesemne că semnătura colonelului Petrescu mă ridicase mult în ochii directorului (un domn în civil, scundac, puţin grăsuliu). M’a reţinut amabil în biroul lui, m’a întrebat dacă fumez (el fuma), mi-a îmbiat o ţigară şi a închegat o conversaţie din care pricepeam limpede că vrea să ştie mai bine cine sunt şi ce relaţii am cu colonelul. Am avut impresia că prezenţa în biroul lui a unui autor în piesa căruia jucase fiica temutului Petrescu nu i-a fost indiferentă. Până la urmă am obţinut promisiunea că va face tot ce-i va sta în putinţă să-l transfere pe Dumitru Anania la Târgu-Ocna, puşcărie-sanatoriu pentru deţinuţii tuberculoşi.

Într’adevăr, peste câteva săptămâni Mitică îmi trimitea o carte poştală de la Târgu-Ocna, în care-mi spunea că se află în tratament medical şi că are un regim alimentar cu miere şi unt, dar că pentru suplimentul de hrană i-ar trebui ceva bani. Mă tot gândeam cum aş face rost de aceşti bani, fără să-mi treacă prin minte că aveam să-i iau din propria mea raţie de puşcăriaş.

* * *

Venise octombrie şi mă întorceam cu părintele Bica de la Râmnicu-Vâlcea, cu autobuzul, spre Polovragi. Era seară, se lăsase întunericul. În staţia de la Milostea ne aştepta părintele Casian, care, uitându-se împrejur, cu vocea lui gângavă, ne-a spus că poştaşul lăsase din greşeală la mânăstire o telegramă care-l privea pe părintele Anania. Ţinea telegrama în pumn şi pumnul îi tremura.

Am citit-o lângă troiţă, la lumina unui chibrit. Misiva era adresată şefului postului de jandarmi din comuna Polovragi: „Arestaţi şi trimiteţi sub escortă pe călugărul Anania Vartolomeu”. Semna procurorul Tribunalului Militar Bucureşti (care în vreme de război se mai numea şi Curtea Marţială).

Bica era înspăimântat, Casian îngăima că trebuie „s’o şterg” cât mai e timp, dar eu, înainte de a mă fi întrebat care va fi fiind cauza, simţeam un fel de voie bună cuprinzându-mi fiinţa numai la gândul că deveneam obiectul unei întâmplări extraordinare, să ajungi în posesia unei telegrame prin care ţi se ordonă arestarea! Era, într’adevăr, o întâmplare extraordinară şi se cerea onorată ca atare.

În aceeaşi noapte, după un scurt popas la mânăstire, plecam cu prima cursă spre Râmnicu-Vâlcea şi apoi cu primul tren spre Bucureşti, cu gândul de a mă înfăţişa procurorului. Îmi veniseră în minte pachetele ascunse în podul spălătoriei de la Antim, aşa încât, chiar din Gara de Nord, am telefonat la casa colonelului Demetriu.

Mi-a răspuns, plânsă, Florica, vechea servitoare a casei: domnul fusese arestat. Era limpede. I-am telefonat şi lui Radu Pătrăşcanu. Mai fuseseră arestaţi, de către Siguranţa Statului, părinţii Grigore Băbuş şi Irineu Bărbărie. Şi mai clar!

Peste un ceas băteam la uşa procurorului militar al Curţii Marţiale, de pe strada Negru Vodă. Când mi-a auzit numele, m’a întrebat unde-mi e escorta, iar eu am scos telegrama din buzunar şi i-am dat-o, explicându-i, fără amănunte, ce şi cum: o greşeală a factorului poştal, care de obicei trecea mai întâi pe la mânăstire şi apoi la şeful postului de jandarmi.

Procurorul s’a uitat la mine ca la o arătare:

– Dar dumneata îţi dai seama că te bag la arest?

– Sigur, cel puţin aşa e scris în telegramă.

S’a uitat iar, lung, la mine.

– Ştii cel puţin pentru ce eşti aici?

– Nu sunt sigur, dar înţeleg să răspund pentru faptele mele.

Omul a avut o privire caldă şi mi-a propus să-mi dea o escortă şi să mă duc în oraş ca să-mi cumpăr unele lucruri de trebuinţă, căci nu se ştie cât voi sta închis.

– Am tot ce-mi trebuie, domnule procuror, schimburi, săpun, perie de dinţi. Săculeţul e colea, în faţa uşii.

Ofiţerul n’a mai zis nimic şi a ordonat încarcerarea. Am fost dus la subsol, în închisoare, unde duhnea un miros greu, de trupuri stătute. Într’o celulă, pe un prici de scânduri goale, i-am găsit pe Grigore şi Irineu, cu încă vreo doi-trei. Colonelul Demetriu era ţinut separat, în închisoarea ofiţerilor, o clădire din partea cealaltă a curţii interioare; putea fi văzut, când coincidea timpul de „aer”, plimbându-se pe după gardul de sârmă ghimpată.

Ce se întâmplase? Câţiva copii de pe strada Antim urmăreau un pui de porumbel, să-l prindă. Puiul, hăituit, a pătruns în curtea mânăstirii şi, înghesuit de copii, s’a refugiat în podul spălătoriei. Urmăritorii au pus o scară la uşa podului, au pătruns înlăuntru şi au cotrobăit prin toate colţurile până ce au dat de două pachete. Luaţi la rost de părintele Calist, care lucra în cancelaria Sinodului şi auzise zgomot prin preajmă, copiii – care scăpaseră porumbelul – i-au spus ce găsiseră, iar călugărul, bănuind ceva necurat, a anunţat Siguranţa. Pe unul din ziare s’a găsit – scăpată de colonel – eticheta de expediţie, cu numele şi adresa exactă a destinatarului. Treaba însă era mult mai complicată: în unul din pachete se găsiseră şi... două pistoale de tip militar. În urma rebeliunii, Antonescu confiscase toate armele de la civili, iar ofiţerilor le ordonase să-şi păstreze o singură armă, sub număr de înregistrare, iar plusul să-l predea. Demetriu, care avea trei pistoale, nu s’a îndurat să execute ordinul şi a vârât două în pachetul cu ziare. Despre aceasta, fireşte, nu-mi spusese nimic.

Nu cred că m’am mâniat pe colonel pentru faptul că-mi pusese în spinare un risc mai mare decât acela pe care eu îl acceptasem. Mai degrabă m’am uitat curios împrejur, să văd mai bine unde mă aflu. Închisoarea Curţii Marţiale era un demisol imens, împărţit în celule mici şi camere mai largi, ticsite cu adunătură de oameni, de toate vârstele şi categoriile: legionari, comunişti, evrei, dezertori de pe front, spărgători, pungaşi de rând… Obraze supte, nebărbierite, trupuri în petice mişunau pretutindeni; celulele erau încuiate numai noaptea şi numai în vreme de alarmă. „Politicii” erau grupaţi pe culorile respective, legionarii cu legionari, comuniştii cu comunişti etc. Pe undeva, izolaţi de grosul puşcăriaşilor, erau – se şoptea – şi câteva căpetenii ale partidelor Naţional-Ţărănesc şi Naţional-Liberal. În celule speciale erau ţinuţi în lanţuri cei ce comiseseră „furturi pe camuflaj” (cea mai mare crimă de drept comun în vreme de război), condamnaţi de obicei la moarte, fără drept de graţiere.

Fireşte, fusesem trecut, din oficiu, la categoria „legionari”, clasificare la care trimitea şi fişa mea de la Siguranţă, şi natura materialului subversiv de ascunderea căruia mă făcusem vinovat. Celula noastră era foarte mică, ocupată în cea mai mare parte de priciul cu două rânduri de paturi, din perete’n perete. Saltele nu existau; dormeam pe scândura goală şi ne înveleam cu una din haine sau cu toate. Întins mai toată vremea pe patul de deasupra, mă uitam pe ferestruică la puşcăriaşii care se plimbau „la aer”, în cerc, în ţarcul de sârmă ghimpată. Nici Grigore şi nici Irineu nu-mi reproşau că i-aş fi adus în puşcărie, măcar că nu se simţeau deloc bine. Îmi pusesem în minte să fac tot ce voi putea şi să-i scot din cauză.

Prilejul nu a întârziat. Ancheta a fost absolut formală şi mi-am dat seama că, fie şi într’un regim militar, „corb la corb nu-şi scoate ochii” şi că purtătorii de trese se simt obligaţi să rămână solidari în împrejurările cele mai neaşteptate. Eu şi colonelul Demetriu am fost introduşi într’o cameră de anchetă şi apoi lăsaţi singuri, fiecare la câte o masă, să ne scriem declaraţiile. Eu m’am oferit să iau totul asupra mea (argumentul era că eu nu aveam nevastă şi copil, şi nici o lungă carieră militară în spate) şi i-am cerut colonelului permisiunea de a declara că eu îi cerusem materialele (inclusiv pistoalele) şi că devenisem de fapt proprietarul lor. Demetriu nu a convenit. A fost de acord însă să-şi schimbe prima declaraţie, în sensul că părinţii Băbuş şi Bărbărie erau complet străini de această afacere şi că numai printr’o eroare a memoriei le fuseseră numele implicate. (În ce mă priveşte, nici astăzi nu ştiu ce căuta Bărbărie acolo şi cum de fusese implicat; aflasem însă că toţi trei fuseseră arestaţi de Siguranţa Statului şi că tot la Siguranţă li se luase primul interogatoriu, cu câteva palme şi înjurături, metode care scot repede declaraţii, mai ales de la cei neavizaţi.)

Procesul s’a judecat repede, la începutul lui noiembrie. Bani pentru avocat nu aveam, dar doamna Tetrat a făcut o colectă printre familiile prietene şi mi-a angajat unul. Colonelul Demetriu însă era apărat de doi avocaţi, dintre care unul foarte puternic, fost magistrat militar; în fapt, soarta mea depindea de a lui. Fapta era considerată – politic – foarte serioasă, agravată enorm de prezenţa celor două pistoale. După cât m’am lămurit eu, atunci şi mai târziu, artificiile avocaţilor şi unele intervenţii „de sus” au determinat Tribunalul să schimbe încadrarea: de la articolul „deţinere ilegală de armă” (infracţiune politică, ce se pedepsea cu moartea) am fost încadraţi sub articolul „posedare ilegală de armă” (infracţiune la legea vânătorii!). Sentinţa: colonelul şi eu am fost condamnaţi la câte şase luni de lagăr, Grigore şi Irineu au fost achitaţi. (De altfel, în rechizitoriu, procurorul a cerut pentru mine circumstanţe atenuante, subliniind faptul că nu făcusem obstrucţie justiţiei şi mă predasem de bună voie.)

După proces am fost mutaţi într’o altă celulă, mai mare, cu paturi de fier, masă şi scaune, unde aveau să-şi petreacă ultima noapte de închisoare şi cei doi achitaţi; urmau să plece în libertate a doua zi dimineraţa.

Gândul mi-a fost la părinţi, în special la maică-mea, a cărei inimă s’ar fi zdrobit în fărâme dacă ar fi ştiut că amândoi feciorii îi sunt în puşcărie. În noaptea aceea am scris vreo cincisprezece-douăzeci de scrisori, adresate părinţilor, datate diferit, pe parcursul următoarelor şase luni, în care le spuneam, fireşte, că sunt bine, că urmez cursuri la Facultate, că vremea e aşa şi aşa (în decembrie e frig şi în martie dau mugurii), că e greu să-mi aflu locuinţă şi că stau pe unde pot, pe la colegi... Am scris şi plicurile şi i le-am dat lui Grigore, cu rugămintea să le pună timbrele poştale şi să le expedieze la datele respective. Aşa i-am minţit pe ai mei vreme de şase luni de zile, dar maică-mea – după cum am aflat mai târziu – avea inima tot îndoită şi veşnic se întreba de ce nu-mi dau o adresă la care ei ar putea să-mi scrie.

A doua zi m’am îmbrăţişat cu Grigore şi Irineu şi mă uitam lung cum pleacă în libertate. Azi, când mă gândesc la experienţele carcerale de mai târziu, zâmbesc îngăduitor acelui fel de puşcărie în care puteai să ai asupră-ţi hârtie, creion, plicuri, caiete şi chiar cărţi... Ce vremuri!

Viaţa era totuşi mizerabilă în demisolul de pe Negru Vodă şi pesemne că maiorului Panaitescu, comandantul închisorii, i s’a părut nedrept ca eu, care eram doar complice într’o infracţiune, să am un regim mai aspru decât infractorul însuşi. Acoperit de faptul că în acel timp clericii erau asimilaţi, prin lege, ofiţerilor de rezervă, el a dat ordin să fiu mutat de partea cealaltă a curţii, în „închisoarea ofiţerilor”, unde m’am pomenit în aceeaşi cameră – de doi – cu colonelul Demetriu. Aveam în cameră două paturi de fier, cu saltele şi pături, şi o masă. Era una din cele vreo zece camere înşirate de-a lungul unui coridor, la etajul unei clădiri mici, vecină cu aceea a corpului de gardă. Camerele erau tot timpul descuiate, numai coridorul era păzit de o santinelă în faţa uşii cu lacăt, la capătul de sus al scării.

Dintre „ofiţeri”, numai noi doi eram deţinuţi politici. Ceilalţi (un colonel bătrân, mare colecţionar de timbre poştale, doi locotenenţi zurbagii, care jucau tot timpul cărţi, un alt locotenent, care făcea şedinţe de spiritism) erau infractori de drept comun, care făcuseră diferite afaceri (în special cu cauciucuri de automobil) pe front sau în spatele frontului. Ofiţerii se bucurau de un regim special, aveau raţie de lemne, paturi cu saltele, camere destul de curate; mâncare nu primeau de la puşcărie, în schimb soţiile aveau voie să vină zilnic cu sufertaşele cu mâncare gătită proaspăt şi să le înmâneze soldatului de serviciu, care le aducea sus. Mie nu avea cine să-mi aducă mâncare, aşa încât primeam raţia obişnuită de puşcăriaş, de obicei o bucăţică de pâine şi o ciorbă de cartofi împuţiţi. Am înfruntat cu stoicism situaţia aceea ciudată ca, la aceeaşi masă şi în acelaşi timp, colonelul să mănânce supă de găină şi rasol cu hrean, de pildă, iar eu să aleg cojile de cartofi din gamelă şi să caut îndelung ceea ce mai putea fi bun în zeama murdară, care mirosea a pământ. Făceam eforturi să mă ridic deasupra animalului şi să nu mă mai gândesc la faptul că, în fond, eu eram victima colonelului şi că poate el ar fi avut obligaţia morală de a-mi îmbia o bucăţică de carne. Încă nu aveam experienţă, încă nu ştiam că în puşcărie psihologia omului se schimbă radical şi că instinctul de conservare, dorinţa de supravieţuire cu orice preţ devin dominante. În realitate o duceam bine cu colonelul; el îşi petrecea mai toată vremea spălând timbre vechi într’un lighenaş cu apă rece şi reclasificându-le în albume (deşi nu avea atât de multe ca celălalt colonel), eu citeam, şi cred că începusem să scriu, într’un caiet gros, piesa Drumur. Treceau zilele, una după alta şi cam toate la fel. Dar schimbări aveau să vină.

Puşcăria de pe Negru Vodă nu avea baie, ofiţerii deţinuţi ridicau tot mai presant problema către stăpânire (mi se pare că i-au pus-o şi generalului Racoviţă, care a inspectat odată închisoarea), aşa încât, până la urmă, s’a făcut un aranjament: o dată pe săptămână, ofiţerii erau duşi la Meltzer, o baie publică din apropiere, unde m’am pomenit şi eu răsfăţatul unei căzi cu apă fierbinte. În curând însă, „aranjamentul” avea să evolueze într’o dimensiune care mi-a devenit de-a dreptul jenantă: nevestele ofiţerilor, înştiinţate de aceştia (bileţelele erau frecvente în sufertaşele pline şi goale) veneau săptămânal la baia Meltzer – care era, totuşi, publică – şi îşi însoţeau bărbaţii în cabine. Am văzut-o chiar şi pe doamna Demetriu. Nu cred că atât pudoarea, cât efortul de a-mi îndepărta trupul meu tânăr şi zănatec de vecinătatea imediată a unor spectacole ce-mi bântuiau imaginaţia m’a făcut să invoc un pretext oarecare şi să-i cer comandantului să mă trimită la o altă baie. Era un om credincios acest maior Panaitescu, se vedea cât de colo că are un sentiment aparte faţă de preoţi; a dispus ca eu să merg, pentru baie, la Spitalul Militar (în partea cealaltă a oraşului, spre Gara de Nord).

Mi s’a dat drept escortă un sergent, cu care am ieşit pe poarta puşcăriei şi m’am urcat în tramvai. După regulament, ofiţerii nu se escortau cu puşcă, ci numai cu pistol, aşa încât tovărăşia unui cleric în dulamă şi a unui ostaş în uniformă nu era de natură să atragă atenţia. Sergentul ştia – după câte am înţeles din conversaţie – că eu am o condamnare mică, de numai şase luni, şi mai aflase, din şoaptele gărzilor, că eu venisem singur la puşcărie. Ajunşi în baia spitalului, m’a întrebat cam cât am de gând să stau, că aş putea rămâne chiar şi două ceasuri (că este aici, părinte, şi baie de abur şi bazin de înot) şi că el s’ar duce între timp până’n oraş (că nu ne dă voie, părinte, ne ţin mereu încazarmaţi, şi am şi eu o ibovnică...) şi că vine să mă ia pe la ora 12. În dimineaţa aceea, doamna general Tetrat, părintele Grigore şi Radu Pătrăşcanu au vorbit la telefon cu unul despre care ştiau că e în puşcărie şi care li se jura că făcuse o baie grozavă la Spitalul Militar. Săptămână de săptămână, sergentul se bătea să fie liber în ziua mea de baie şi să mă escorteze, dându-i plutonierului toate asigurările că numai el îmi cunoaşte de acum meşteşugul şi nu mă scapă din mână...

Se apropiau Sărbătorile. Într’o bună zi am fost chemat în biroul comandantului.

– Ascultă, părinte, dumneata eşti singurul popă în puşcăria asta. Vreau să profit de ocazie şi să am slujbă de Crăciun.

I-am explicat că eu nu sunt preot, ci numai diacon.

– Diacon-nediacon, mie să-mi faci slujbă de Crăciun! Acolo, în ţarc! O să ia parte toţi deţinuţii şi corpul de gardă. Şi să predici despre Naşterea Domnului şi pacea de sus. I-am spus lui Teofănescu să-mi facă un cor de colinde, cu legionarii lui. Le-am dat ce trebuie, să facă şi o stea. Şi dumneata să-mi spui ce-ţi trebuie, şi dau ordin să ţi se aducă. Ne-am înţeles!

A fost în anul acela, 1943, un Crăciun de neuitat, în ţarcul cel mare al închisorii de pe Negru Vodă, pe zăpada bătătorită de tălpile puşcăriaşilor. Chiar şi condamnaţii la moarte fuseseră scoşi din lanţuri şi puşi la rând, în careu, să asculte slujba, în timp ce santinelele se ordonaseră împrejurul gardului de sârmă ghimpată, întărită de patru ostaşi culcaţi, cu mitraliere în poziţie de tragere. Corpul de gardă, cu ofiţerii în frunte – şi cu comandantul însuşi –, asista din balcon.

O masă aşternută cu un cearceaf alb, în mijloc, era altarul, pe care aşezasem o cruce, icoana Naşterii Domnului şi o carte de slujbă. Îmbrăcat în stiharul diaconesc, cu orarul pe umăr, aveam la îndemână şi o cădelniţă cu tămâie, totul adus de la mânăstirea Antim, prin părintele Grigore, care acum venea liber la închisoare, să-şi viziteze şi asiste prietenul. Cum diaconul nu are voie să îmbrace stiharul fără binecuvântarea unui preot, luasem blagoslovenia părintelui Firmilian, tot prin mijlocirea lui Grigore. În careu, alături de altarul improvizat, era Teofănescu cu toată grupa de legionari, în faţa cărora strălucea o splendidă stea de Crăciun, luminos împodobită de cei mai iscusiţi meşteri ce se putuseră afla printre deţinuţi.

Serviciul a constat din slujba Utreniei şi a Obedniţei, cu accent deosebit pe troparul, condacul şi catavasiile Naşterii... Hristos se naşte, măriţi-L, Hristos din ceruri, întâmpinaţi-L! Hristos pe pământ! Înălţaţi-vă, cântaţi Domnului tot pământul, şi cu veselie lăudaţi-L, noroade, că S’a preaslăvit! E greu de spus câtă veselie putea fi în celebrarea acestui praznic acolo, în ţarcul de sârmă ghimpată al puşcăriei de pe Negru Vodă, dar sunt sigur că o anume bucurie interioară, un anume sentiment al libertăţii spiritului, care înfrunta gărzile şi mitralierele dimprejur, ne copleşise pe toţi. Era linişte mare pe feţele supte ale acelor osândiţi, încovoiaţi sub destine, iar corul a avut inspiraţia de a cânta răspunsurile încet, dulce, frumos, nuanţat, lipite pe împrejurare. Era ger, iar nouă ni se făcuse cald şi bine.

Am ţinut şi predică, una din predicile mele de zile mari, adresată direct osândiţilor şi celor care-şi aşteptau osânda. Am văzut lacrimi în ochii multora, şi cred că nici eu nu eram departe. Apoi corul a cântat colinde; pe cele mai cunoscute le-a cântat toată suflarea.

La prânz li s’a dat deţinuţilor mâncare cu carne şi, pe răspunderea comandantului, câte o jumătate de pahar de vin.

Când mă gândesc că mai târziu am petrecut alte şase Crăciunuri la celulă, într’o tăcere grea, copleşitoare, întreruptă doar de intervenţia gamelei cu arpacaş, am sentimentul că trebuie să-i fiu recunoscător maiorului Panaitescu pentru faptul de a le fi oferit celor ce se aflau sub custodia lui o tresărire de suflet şi, cât de cât, un Crăciun.

Comandantul a fost atât de mulţumit de ceea ce se făcuse, încât a doua zi ne-a încărcat pe toţi, slujitor, corişti şi stea, într’o dubă şi ne-a dus la închisoarea Malmaison, să le vestim şi puşcăriaşilor de acolo Naşterea Domnului. Dar sărbătorirea aceea nu a mai avut – cel puţin pentru mine – efectul celei dintâi, poate şi pentru că aceea nu s’a mai ţinut într’un ţarc de sârmă ghimpată, ci într’un fel de „sală de festivităţi”, cu scenă şi scaune...

Ofiţerii închişi au făcut la începutul acelui an (1944) un revelion de pomină, în jurul unei mese comune, în camera cea mai spaţioasă, din fundul coridorului, unde şedeau cei doi locotenenţi zurbagii. Fireşte, am fost invitat şi eu. Las la o parte belşugul de mâncăruri, revărsarea de sarmale, cârnaţi şi piepturi de curcan, dar, spre uimirea mea, au apărut ca prin farmec sticle cu ţuică, vinuri şi şampanie, ba chiar şi un aparat de radio. Pasămite, cucoanele ofiţerilor băgaseră de seamă că la intrare nu li se caută niciodată în manşon şi, cum era iarnă, îşi făcuseră rost de manşoane foarte largi în care aduseseră, rând pe rând, şi le strecuraseră bărbaţilor la „vorbitor” toate acele articole cu desăvârşire interzise. Ofiţerii nu aşteptaseră miezul nopţii spre a desface sticlele, aşa încât când aparatul de radio a bătut cele douăsprezece ultime secunde, veselii puşcăriaşi – cei mai mulţi dintre ei cu bani buni puşi de-o parte – au prins a ciocni paharele şi a zice: „La mulţi ani, fraţilor, şi când ne-o fi mai rău să ne fie ca acum!”. S’a făcut beţie mare şi a rămas nedescoperită.

După câteva zile m’a chemat iarăşi comandantul.

– Ascultă, părinte, vine Boboteaza şi vreau să-mi botezi toată puşcăria. Începi cu corpul de gardă!

Peste alte două zile, părintele Grigore (care era şi el diacon) îmi aducea de la Antim aghiasmă şi busuioc. Cu orarul petrecut pe după umăr, cu căldăruşa într’o mână, cu crucea şi busuiocul în cealaltă, am botezat mai întâi dormitoarele soldaţilor. Drumul spre închisoarea ofiţerilor deţinuţi trecea prin „vorbitorul” acestora şi acolo l-am găsit pe locotenentul Gheorghiu (specialist în elice de avion şi condamnat pentru afaceri pe front) stând de vorbă cu un preot în vârstă. M’am oprit, locotenentul a făcut prezentările şi am înţeles, nu fără emoţie, că mă aflam în faţa faimosului profesor Vasile Gheorghiu de la Cernăuţi, autorul multor cărţi de exegeză biblică, un savant al Teologiei româneşti din vremea lui. I-am oferit, după rânduială, busuiocul, să se boteze singur, i-am cerut să mă boteze şi pe mine, şi când a înţeles că eu eram un deţinut din categoria „politicilor”, nu a „borfaşilor”, a avut o vorbă tristă pentru fiul său:

– Dacă a fost să fie aşa, cel puţin să fi fost şi tu ca părintele!

Am dus apoi mireasmă de busuioc în putoarea de la subsol, printre zdrenţele osândiţilor, am stropit cu aghiasmă celulele marilor spărgători şi ale pungaşilor, am intrat cu crucea la legionari şi la comunişti şi la evrei şi nu am întâmpinat nici un fel de împotrivire sau batjocură. Chiar pentru necreştini sau necredincioşi, apa sfinţită şi busuiocul erau cel puţin simboluri ale libertăţii.

Maiorul Panaitescu mi-a împărtăşit un plan de asistenţă morală a puşcăriaşilor de drept comun şi m’ar fi angajat într’un program de conferinţe, serbări culturale şi chiar de organizare a unei orchestre, dacă de pe undeva nu s’ar fi suflat că osânditul colonel Demetriu se bucură de un regim privilegiat şi că nu acolo e locul lui, ca deţinut politic. Aşa încât ne-am pomenit, noi doi, îmbarcaţi în dubă şi duşi la Jilava.

* * *

Când am coborât la „grefă” şi m’am uitat împrejur să văd închisoarea, n’am zărit decât clădirea administraţiei şi un câmp imens, cu stâlpi de telefon şi de electricitate şi cu o roată de gherete pe lângă care patrulau ostaşi înarmaţi. Odată mi-a venit în gând Fortul 13, cartea lui Dragoş Protopopescu, şi mi-am adus aminte că închisoarea Jilava e, toată, subterană, instalată într’o veche fortăreaţă de apărare a Capitalei împotriva turcilor. Am coborât spre imensul portal de piatră, deschis în pământ, cu versurile lui Dante:

Per me si va nella cità dolente...

Jilava a fost întotdeauna şi pentru toţi o închisoare fioroasă, dar la vremea aceea era şi dezgustătoare. Celulele – înşirate pe două cercuri concentrice în jurul „reduitului” (inima închisorii, în care şedeau ferecaţi osândiţii la moarte) –, coridoarele – lungi, obscure şi întortocheate –, răsuflătorile – să le zic „curţile interioare” – mişunau de o mulţime de hoţi, borfaşi, spărgători, dezertori, tot felul de golani zdrenţăroşi, murdari şi plini de păduchi, cu dinţii căzuţi şi rânjete ştirbe, printre care „politicii” erau o cantitate infimă. Toată această faună era dominată de legea junglei şi nu era chip să te aperi decât şezând mai toată vremea în propria ta celulă.

Venea însă un timp când trebuia să ieşi şi să te confrunţi cu promiscuitatea, cu limbajul dezmăţat şi năravurile fără oprelişti. Închisoarea nu avea closete. Locul acestora îl ţinea o încăpere largă, a cărei podea era o platformă de ciment în care se deschideau, liniar, vreo zece găuri deasupra unei imense haznale. Fiecare gaură se chema că e un closet pe care şedea chircit un ins, în spatele căruia aşteptau, în rând, alţi douăzeci-treizeci, care se întreceau în a-l huidui pe cel ce icnea din toate puterile să isprăvească mai repede. Nu se poate pune pe hârtie limbajul ce putea fi auzit într’un asemenea ceas de tortură, vorbele întrecându-se cu haznaua în a împuţi văzduhul. Şi totuşi, nu această atmosferă pestilenţială mă împiedica să-mi deşert intestinele, ci nenorocitul meu simţ de pudoare care-mi inhiba sfincterele, de care am suferit toată viaţa şi care mi-a făcut din acest banal act fiziologic una din cele mai grele torturi ale anilor mei de închisoare. „Tineta” (hârdăul de murdărie) era permisă în celulă numai noaptea şi doar pentru urină. Dimineaţa, zeci şi sute de tinete defilau pe coridoare şi erau vărsate în haznà, după care întregul conţinut al gropii era tras afară cu găleţile şi turnat în nişte cisterne cu cai, care le duceau undeva pe câmp. În acele două ceasuri de pritocire a murdăriei, toată puşcăria era îmbâcsită de o putoare grea şi densă, de fecale; ar fi de bănuit că mirosul de smoală al iadului e întru câtva mai uşor de îndurat. După vreo patru-cinci zile mi s’a făcut burta ca piatra şi simţeam că o să mă îmbolnăvesc. Salvarea mi-a adus-o colonelul Demetriu, care de acum nu mai şedea împreună cu mine, ci într’o celulă specială, a ofiţerilor (mai corect, eu nu mai şedeam cu el, la ofiţeri, ci, mai simplu şi mai concludent, în celula „legionarilor”). Ofiţerii se bucurau şi aici de un mare privilegiu: aveau un closet al lor, separat (cred că singurul din toată puşcăria), cu lacăt la uşă, la care posedau numai ei o cheie. Prin Demetriu am avut acces la această cheie mântuitoare, fără să stârnesc invidia camarazilor mei de celulă, căci nici unul din ei nu suferea de asemenea complexe şi îndurau cu stoicism vocabularul borfaşilor.

Camarazii mei erau, de data aceasta, legionari adevăraţi, convinşi, militanţi, unii dintre ei fanatici, care introduseseră în celulă o viaţă ordonată, cu ore de rugăciune individuală, de meditaţie, masă în comun, conferinţe şi comunicări, şi chiar şedinţe. Cântecele legionare se cântau în gura mare; puşcăria nu avea pază interioară, gardienii apăreau doar dimineaţa şi seara, la deschiderea şi închiderea celulelor, când se făcea şi numărătoarea. Nu mă voiam din nou implicat într’o „activitate legionară”, dar trebuinţa de „adaptare la mediu” m’a făcut să le dau camarazilor a înţelege că nu sunt, totuşi, un „renegat” (în limbajul lor s’ar fi chemat „trădător”), deşi practic nu pot participa la şedinţe, unde se rostea şi un jurământ. Altfel, erau toţi (vreo şapte-opt la număr) „băieţi buni”, cu care m’am împrietenit repede.

Mâncarea din Jilava era una dintre cele mai sărace din câte se pot imagina: o zeamă caldă, cu câteva fărâme de cartofi stricaţi, în care însă se mai fierbea şi fân proaspăt cosit. Ajunseseră puşcăriaşii în aşa hal de înfometare încât se rugau de gărzile de deasupra să le arunce câte un smoc de iarbă; preferau s’o mănânce verde. O dată pe săptămână însă era „vorbitor”, când se puteau primi şi pachete cu alimente. Dar, îndată ce ajungeau în junglă, alimentele deveneau obiectul unor furturi şi jafuri înfiorătoare; cei mai puternici se repezeau pe cei mai slabi şi le luau tot ce aveau de mâncare; cu o parte se săturau şi o alta o jucau la barbut (un joc de zaruri), după ce-şi pierduseră astfel la „noroc” cămaşa şi izmenele. A te fi întâlnit cu puşcăriaşi „goi-puşcă”, chiar atunci, în ianuarie, nu era ceva neobişnuit în Jilava acelor vremi. Am fost odată martor la o scenă în care un asemenea golan în lanţuri, din categoria grea, a „trăsnitorilor”, i-a smuls unui „pinguin” găina cu care venea de la vorbitor, a fugit în balta murdară din curtea „reduitului” şi a început s’o mănânce – şi clefăia şi i se scurgeau oasele pe la cheotorile gurii, în timp ce păgubaşul, un biet hoţ de buzunare pirpiriu, plângea de foame şi înjura de mama focului.

Se furau şi becurile de pe coridoare; închisoarea devenea atunci un labirint în care cu greu te puteai orienta. De obicei, mergeai de-a lungul coridorului pe întuneric, pipăind cu o mână peretele şi strigând: Dreapta-dreapta! Dreapta-dreapta!, ca să nu te ciocneşti cu altul care venea din direcţia opusă, în timp ce cu cealaltă mână îţi ţineai bine căciula pe cap, căci nu rareori se întâmpla să te pomeneşti, din senin, fără ea; a doua zi trecea un ins oarecare (de obicei, un „agent comercial” al hoţului), de la vizetă la vizetă, şi întreba: Cui i s’a furat o căciulă?, până ce găsea păgubaşul şi începea târguiala; unul dintre camarazii colonelului Demetriu îşi răscumpărase căciula de vreo cinci-şase ori, cu bani, ţigări sau alimente.

Cel mai bun lucru era să mănânci cât poţi chiar la „vorbitor” sau în cele două-trei minute cât dura drumul până în incinta închisorii. Dar administraţia a început să primească plângeri – dovedite apoi ca întemeiate – că soldaţii care controlau pechetele le „vămuiau” bine, aşa încât în mâna osânditului mai ajungea doar o jumătate sau chiar un sfert. Nu ştiu cine era comandantul închisorii, dar acesta a găsit că singurii puşcăriaşi cinstiţi sunt legionarii şi le-a încredinţat acestora controlul pachetelor. Cinstea lor, într’adevăr, nu putea fi pusă la îndoială, dar nu e mai puţin adevărat că au profitat şi ei de împrejurare, în sensul că şi-au putut avea în celulă, aduse de familiile lor, o lampă de gaz, petrol lampant, untdelemn, lumânări, chiar şi un portret al lui Corneliu Codreanu, pe care l-au aşezat sub o candelă, ca pe o icoană. Lampa de gaz servea la „prefacerea” mâncării; zeama din gamele era fiartă din nou într’un vas mai mare, amestecată cu bucăţele de slănină ori salam, sau chiar prăjită cu ceapă în ulei. Treaba o făcea, ca la tabără, un „ofiţer de serviciu”, care avea în acea zi şi grija curăţeniei. Petrolul servea nu numai la gătit, ci şi la deparazitare. Ploşniţele, de pildă, n’au putut fi stârpite decât prin aceea că am tras priciul de lemn în mijlocul celulei, l-am uns cu gaz pe la încheieturi şi l-am lăsat să ardă până s’a înnegrit – în timp ce insectele pocneau în ascunzişuri –, după care am stins focul cu păturile.

În „reduit”, celula în care-şi petrecuse ultimele zile Corneliu Codreanu fusese deschisă şi transformată între timp în capelă; i se mai spunea şi „celula Căpitanului”. Acolo mergeam noi în fiecare Duminică dimineaţa, camarazii aprindeau lumânări, iar eu recitam dintr’o Carte de Rugăciuni cu scoarţe vechi şi paftale de metal, pe care o aveam de la părintele Bica şi o purtam pururea cu mine. Peretele din faţă al celulei fusese desfiinţat, înlăuntru nu mai era nimic, dar noi ne aveam un loc de rugăciune publică, la care veneau, tot mai des, nu numai cei câţiva ofiţeri, dar şi deţinuţi de drept comun, unii dintre ei în lanţuri, la început numai din curiozitate, mai apoi dintr’o adevărată evlavie. Am băgat de seamă însă că tocmai atunci comuniştii îşi făceau drum prin preajmă şi se înjurau cu borfaşii în timp ce eu citeam Acatistul Maicii Domnului sau Paraclisul. Camarazii mei se cam întărâtaseră şi năzuiau spre o confruntare dură cu tulburătorii, dar eu m’am dus în celula comuniştilor şi i-am rugat frumos să ne respecte credinţa, aşa cum şi noi le respectăm necredinţa. Ne-am înţeles bine, vizita a fost atât de fructuoasă încât legionarii au plănuit chiar începerea unui dialog cu comuniştii, o paşnică şi academică confruntare de principii. Au schimbat ştafete, au căzut de acord. La a doua întâlnire (în camera comuniştilor) am fost şi eu şi am băgat de seamă că gazdele erau grozav de bine pregătite în economie politică, atât de bine pregătiţi încât legionarii nu au fost în stare nici măcar să schiţeze, cât de vag, un program economic menit să facă din România o ţară „ca soarele sfânt de pe cer” şi s’au întors în celula lor destul de plouaţi şi hotărâţi să curme dialogul. Se îmbărbătau însă zilnic cu citate din Cartea Căpitanului, căruia îi întreţineau cu credincioşie candela aprinsă, pe peretele spoit cu ploşniţe, şi prin a cânta de zece ori pe zi „Cu Horia Sima în frunte porni-vom/ Pe drumul Golgotei topit în jar...”.

În ce mă privea, ţineam pace bună şi lucram efectiv la piesa Drumur, care nu avea întru nimic de-a face cu preocupările camarazilor. Scriam noaptea. Ziua mi-o petreceam mai mult în afara celulei, amestecat cu borfaşii – care de acum mă cunoşteau –, dornic să le aflu mai bine viaţa şi păsurile. Pungaşii mă răsfăţau, îmi făceau chiar demonstraţii, „pe piele proprie”, de subtilizare rapidă a portmoneului sau ceasului, mă introduceau „pe viu” în lumea şi vocabularul lui Villon (cred că dacă poziţia mea de cleric nu mi-ar fi impus anumite limite, aş fi scris o piesă în cel mai autentic argou, sau l-aş fi tradus pe Villon ca atare, nu în balcanismele şi turcismele lui Dan Botta).

Mai des mă duceam în celulele condamnaţilor la moarte (hoţi pe camuflaj) şi căutam nu doar să-i cunosc, ci şi să-i asist, pe cât se putea, în ultimele lor zile, mai ales când li se aducea la cunoştinţă că cererea de graţiere le fusese respinsă (ceea ce se întâmpla de obicei) şi că urmează să fie executaţi. Reacţia la moarte era diferită de la ins la ins: unii o primeau cu spaimă, urlând, alţii înjurau viaţa şi o scuipau printre dinţi, alţii cădeau în apatie şi rămâneau cu ochii în gol. La foarte puţini dintre ei am izbutit să trezesc interesul pentru o viaţă viitoare şi pentru o pregătire cât de cât întru întâmpinarea ei. Plecam de la un asemenea nenorocit cu sufletul greu, iar moartea mi se părea, într’adevăr, absurdă. Noaptea târziu, către ziuă, auzeam din celulă o salvă de puşti răbufnind din Valea Salcâmilor, şi ştiam că omul nu mai este. Îi mai ştiam numele doar pentru ceasul acela şi-l amestecam într’o rugăciune, sub pătură. Apoi nu-l mai ştia nimeni.

Venise să mă vadă Grigore şi-mi adusese câte ceva de-ale gurii, aşa încât îmi aveam şi eu partea de contribuţie la masa comună din celulă. Într’o bună zi a venit la vorbitor Vicky, cu acelaşi păr blond-roşiatic, ca frunza arsă, şi cu aceiaşi ochi albaştri.

Dar nicidecum şi niciodată n’aş fi gândit să-l văd la Jilava pe generalul Traian Tetrat. Prezenţa lui, în uniformă, a făcut senzaţie. Venise de pe front, într’o scurtă permisie, şi dorise să-l vadă pe Anania. Fireşte, lui nu i s’a impus peretele dublu de sârmă împletită care stătea de obicei între „cei din afară” şi „cei dinlăuntru”. În clipa aceasta, când scriu, îmi amintesc bine (şi trebuie să mă corectez) că până atunci îmi scrisesem literatura nu pe un caiet, ci pe foi volante. Caietul mi l-a strecurat el, generalul, atunci, în vreme ce soţia îl ţinea de vorbă, mai de-o parte, pe ofiţerul de gardă, teribil de încântat că „Doamna General” (care purta pe umeri o vulpe uriaşă) îi dădea atâta atenţie. În caietul acela, cu scoarţe noi, portocalii, şi hârtie velină, am transcris ceea ce aveam de transcris şi am continuat să scriu multă vreme; împrejurări grele de mai târziu m’au silit să radiez unele notaţii de pe marginea textului: „Jilava, ian.1944” etc. A fost unul din cele mai frumoase gesturi ale generalului Tetrat, un om de o curtoazie excepţională şi de o uriaşă generozitate. Notez şi faptul că era antilegionar, nu în sensul agresiv al lui „anti”, ci, pur şi simplu, nu împărtăşea sub nici o formă ideologia Gărzii de Fier.

Viaţa aspră de la Jilava l-a făcut pe colonelul Demetriu să protesteze – prin soţia sa – pe unde s’a putut împotriva faptului că el, condamnat la „lagăr”, era ţinut în regim de închisoare. În mod „normal”, noi doi ar fi trebuit să fim duşi într’un lagăr politic din Transnistria (Ucraina), unde se aflau mulţi legionari. Dar frontul mergea tot mai prost, nemţii băteau în „retrageri strategice”, aşa încât ne-am pomenit în „Lagărul de Internaţi Politici” din Târgu-Jiu. Călătoriserăm cu trenul, escortaţi de un ofiţer cu pistol.

* * *

Lagărul din Târgu-Jiu era imens, cu multe barăci, şi împărţit în trei mari grupe. Grupa întâi, de lângă poartă, funcţiona pe un criteriu mai mult economic decât politic; se plătea, cu bani bunişori, un anume confort; individul, indiferent de nuanţa lui politică, avea nu o cameră, ci un fel de apartament, cu bucătărie, baie, lemne de foc suficiente, curier pentru aprovizionare şi poştă. În această grupă erau mai mult intelectuali, profesori de universitate, ziarişti, oricum, oameni care aveau bani; aici stătuse Victor Eftimiu (mi se pare că şi Geo Bogza), de aici plecase, cu puţin înainte de a fi sosit eu în lagăr, Tudor Arghezi (de aici îmi scrisese cartea poştală pe care am publicat-o în unul din numerele casetei de literatură „Noi”). Grupa a doua funcţiona pe criteriu strict politic şi în ea îşi duceau viaţa comuniştii; aici se găseau fruntaşii partidului şi din această grupă a evadat, în vara aceluiaşi an, Gheorghe Gheorghiu-Dej. În grupa a treia se găsea numai adunătură: legionari, comunişti suspecţi şi încă nedovediţi, câţiva ţărănişti, dar grosul îl formau dezertorii de pe diferite fronturi europene: români, unguri, cehi, francezi, chiar şi un spaniol. Cei care aveau bani îşi plăteau – cu o sumă destul de modestă, ca şi meniul – mâncarea; cei care nu aveau bani deloc lucrau într’un atelier de pietrărie, unde confecţionau obiecte de alabastru.

De cum s’a auzit de transferul meu, câteva familii înstărite din Bucureşti (Tetrat, Stratilescu, Tăutu) au făcut o colectă şi, chiar a doua zi după sosirea mea în lagăr, m’am pomenit cu o impresionantă sumă de bani cu care urma să-mi plătesc cazarea la grupa întâi, unde colonelul Demetriu se şi instalase destul de confortabil. M’am cumpănit puţin şi nu am avut inima de a face pe boierul. Oficiul de grefier-secretar, pentru treburile administrative curente, îl făcea un deţinut. Prin bunăvoinţa acestuia am izbutit ca partea cea mai mare din acea sumă de bani să i-o trimit, prin mandat poştal, fratelui meu, în penitenciarul-sanatoriu din Târgu-Ocna. Cu ce mi-a rămas m’am internat la grupa a treia, unde mi-am plătit mâncarea, ca să am timp mai mult pentru scris.

În baracă mai era un preot, Istrate, de prin Moldova, care nu făcea nimic în afară de aceea că-i plăcea grozav să joace şah. În prima Duminică, dimineaţa, deţinuţii au scuipat în palme şi şi-au periat zdrenţele, apoi s’au înşirat pe două rânduri în faţa barăcii, aşteptând un semnal. Am înţeles că mergeau la biserică. Avea lagărul o biserică de lemn, frumoasă, în care slujea Duminica un preot din oraş. Toţi ieşiseră, numai preotul Istrate rămăsese în baracă şi nu ştiam de ce. Am intrat şi eu în rând, dar locotenentul Mischie, comandantul grupei, m’a poftit să intru în baracă. Ordin. Preoţii în stare de detenţie nu aveau voie să meargă la biserică. Era absurd şi umilitor. Istrate se împăcase demult cu situaţia, eu am plâns, de ruşine, de indignare, de ciudă, nu ştiu, dar am plâns. La prânz s’au întors oamenii de la slujbă, oarecum luminaţi, eu m’am grămădit într’un colţ; nici nu-mi venea să dau ochii cu ei.

A doua zi dimineaţa, la numărătoare, i-am raportat locotenentului Mischie că declar greva foamei şi a setei pe durata cât mi se interzice accesul la biserică. În numai o jumătate de oră am fost chemat „la raport” în faţa colonelului Şerban Leoveanu, comandantul lagărului. Escortându-mă, locotenentul (care era de meserie învăţător, de prin Gorj, ofiţer rezervist) m’a informat că domnul colonel e nu numai iritat, dar şi speriat, căci nu avusese şi nici nu voia să aibă cazuri de grevă în lagărul lui, unul dintre cele mai bine cotate la Bucureşti.

Colonelul Leoveanu părea un om inteligent şi cumsecade, dar îi căşunase ideea că un preot condamnat „nu merită” să intre în biserică şi căuta să mă convingă că măsura lui era dreaptă, din respect pentru cele sfinte, şi, ca atare, să renunţ la declaraţie. Era un puternic antilegionar, îi critica aspru pe gardişti, în special pentru crimele şi ipocrizia lor.

– Uite, îmi spunea, am aici o mulţime de comunişti, o grupă întreagă, de altfel foarte serioşi şi disciplinaţi. Printre ei se găsesc cei mai buni meseriaşi, dulgheri, tâmplari, fierari, zugravi. Ei, cu mâinile lor, au construit toată biserica aceea, de la temelie pân’la crucea din vârf. Când am sfinţit-o, i-am chemat pe toţi internaţii la slujbă, dar ei au refuzat să vină. „Domnule colonel, mi-au zis, ne-aţi dat ordin şi ne-am pus tot meşteşugul şi am făcut-o să vă placă, dar noi nu credem în Dumnezeu şi în ea nu ne închinăm.” Vezi dumneata, părinte, asta e o linie mai dreaptă decât a dumneavoastră, a legionarilor, care mai întâi vă închinaţi la icoane şi apoi omorâţi oameni...

În ochii colonelului eu treceam, fireşte, drept legionar. Experienţa mă învăţase – şi mi-a confirmat mai târziu – că în puşcărie e cu desăvârşire inutil să încerci să te aperi. De îndată ce ai ajuns acolo, se prezumă că ai comis tot ce se scrie pe fişă şi în dosar; mai mult, eşti vinovat de toată încărcătura stigmatului pe care-l porţi. Aşadar am căutat din toate puterile şi în modul cel mai respectuos să-l conving pe colonel că, într’adevăr, un om ca mine nu „merită” să intre în biserică, dar că, totuşi, nici celui mai mare păcătos nu i se poate refuza „accesul” la pocăinţă şi mântuire, că unde se înmulţeşte păcatul prisoseşte harul... Nu ştiu dacă argumentele mele „teologice” sau declaraţia expresă şi încăpăţânată că sunt hotărât să continui greva l-au făcut, până la urmă, să cedeze. S’a îmblânzit, a ridicat ordinul, a vrut să mă cunoască mai bine, i-am adus aminte că trebuie să aibă la el un caiet oprit pentru cenzurare, l-a scos din sertar, l-a răsfoit, m’a întrebat ce subiect are piesa şi a dat dispoziţie să mi se pună un pat în camera din capătul barăcii şi să locuiesc împreună cu secretarul de grupă, un deţinut cu numele Hurmuz. Avantajul era nu numai liniştea (desigur, relativă) din timpul zilei, dar şi faptul că stingerea becului electric nu era obligatorie la ora închiderii, deci se putea lucra şi noaptea. De atunci nu l-am mai văzut niciodată pe colonelul Leoveanu. După venirea regimului comunist la putere, Arghezi mă întreba – şi se întreba –, din când în când, ce-o mai fi şi pe unde o mai fi fostul comandant de la Târgu-Jiu – dac’o mai fi –, la vremea când mai toţi vechii militari, antonescieni şi, în genere, „exploatatori” ai poporului erau prin închisori sau în lagăre de exterminare. Într’un târziu, poate prin 1957-1958, Arghezi a aflat că Leoveanu se găsea bolnav într’un spital şi s’a dus să-l vadă. Se purtase bine cu el.

În camera de la capătul barăcii continuam să scriu la piesa mea romantică, scenă de scenă şi act de act, şi eram foarte convins că e un cap de operă. (Ca să nu uit: ceva mai târziu, după ce am isprăvit-o şi am bătut-o la maşină, eram atât de încredinţat de valoarea ei încât, prin mijlocirea lui Grigore, am depus şi înregistrat un exemplar la Biblioteca Academiei Române, ca nu cumva opera să se piardă din cauza evenimentelor; în 1946 am propus-o spre reprezentare Teatrului Naţional din Cluj, dar nimeni n’a luat-o în seamă. Şi totuşi, ce s’ar face un scriitor dacă n’ar crede că ceea ce aşterne el pe hârtie e bun şi foarte bun? Dacă, de-a lungul unor ani atât de hărţuiţi, am izbutit să-mi fac definitive câteva sute de pagini, e numai pentru că m’am luat în serios, crezând că e ceva de scrisul meu.)

Dar convieţuirea mea cu camaradul Hurmuz n’a durat mult, poate vreo două-trei săptămâni. În închisoare nu-ţi spune nimeni raţiunea pentru care eşti mişcat încoace şi încolo. A venit un ordin să trec în baracă, şi am trecut. E posibil ca măsura să fi fost o consecinţă administrativă a situaţiei generale. Printre internaţi se şoptea tot mai insistent că frontul merge înapoi, că ruşii înaintează rapid, iar aceasta se vedea tot mai bine pe chipurile şi în atitudinile din ce în ce mai îndrăzneţe ale celor bănuiţi că sunt comunişti. Eu aveam fişă de legionar şi nu era indicat, probabil, să mă număr printre protejaţii comandantului.

Viaţa era monotonă în „arca lui Noe”, cum botezasem eu baraca aceea foarte eterogenă. Din cei vreo două sute de locatari ai ei, poate că două treimi lucrau în atelier. „Legionarii” erau puţini, câţiva băieţi foarte tineri şi curaţi la suflet, a căror apartenenţă la Mişcarea Legionară era mai mult o credinţă pe deasupra decât o convingere în adâncime. Lucrau toţi în atelier, veneau seara în baracă şi mi se adunau împrejur, dornici de cultură, oricare ar fi fost ea, şi dornici să-şi afle, dacă s’ar fi putut, ceva mai multă certitudine asupra suferinţelor lor, un sens al acestora mai accesibil. Căutam să-i încurajez, îmi era milă de tinereţea lor care începea să se irosească şi-mi dădeam seama ce poate să însemne pentru viaţa lor, în acea răscruce de istorie, stigmatul cu care erau şi vor mai fi încă înfieraţi. Zâmbeau amar, erau mai degrabă trişti, aşa cum triste erau serile noastre, ale tuturor, în baracă. Se vorbea încet, unii jucau şah pe cele câteva mese sau pe priciurile murdare, un spaniol, dezertor de pe nu ştiu ce front, cânta din chitară. Se fredona mult, la vremea aceea, cântecul „Porumbiţa”, care avea în melodia şi cuvintele lui ceva nostalgic, sfâşietor. Îl fredonau, în surdină, câţiva jucători de şah, la o masă, când s’a întâmplat o defecţiune la reţeaua electrică şi am rămas deodată pe întuneric. Cei câţiva nu s’au mişcat, au continuat să fredoneze, şi după ei s’au luat toţi osândiţii, şi deodată cântecul a crescut, ca o umflare de ape, şi a umplut toată baraca şi eu mă gândeam la cei ce vor fi cântat aşa lopătând la galere şi am binecuvântat darul lui Dumnezeu care-l poate face pe om să cânte în lanţuri. Şi poate că acest dar, al cântecului perpetuat în amintire, ne făcea să îndurăm ceva mai bărbăteşte nopţile – timpul cel mai greu din ciclul orelor – când se isprăvea raţia de lemne şi soba de tuci rămânea rece şi crivăţul se năpustea de pe muntele Parângului şi pătrundea, cu spulber de zăpadă, prin toate crăpăturile barăcii de lemn şi noi ne ghemuiam cu genunchii la gură, sub păturile subţiri şi ţoalele soioase, aşteptând o altă zi care trebuia să fie la fel cu cea de ieri.

La 4 aprilie era termenul meu de eliberare şi băieţii care lucrau în atelier mi-au dăruit o candelă şi o cruce de alabastru, meşteşugite de ei la strung, din cea mai frumoasă piatră, cu vinişoare violete. În chiar ziua aceea le-am simţit, o dată mai mult, largheţea sufletească; erau veseli, se bucurau de libertatea mea. Ba au improvizat şi nişte versuri, pe melodia lui „Moş Crăciun cu plete dalbe”, pe care mi le-au cântat, îngrămădiţi la fereastră, în timp ce părăseam baraca cu bocceaua în spinare şi apucam, condus de un soldat, pe uliţa ce ducea la poartă:

Dacă pleci de la’nchisoare

uit’te bine unde-apuci,

să nu facă vreo’ntâmplare

să vii iar de und’te duci...

Nu i-am mai văzut de atunci, dar unuia dintre ei – de va fi fost el – i-am auzit numele circulând, în codul Morse, pe ţeava de calorifer a celularului de la Aiud. Trecuseră şaptespreze ani.

* * *

Senzaţie ciudată. În ziua aceea de 4 aprilie 1944 eram liber, de abia scăpat din lagăr, mergeam în autobuz spre mânăstirea Polovragi, şi de abia atunci nu mă simţeam liber. Timp de şase luni fusesem slobod să vorbesc orice, de pe orice poziţie, inclusiv cea antiguvernamentală, să-mi rostesc fără nici un fel de oprelişte orice fel de idee; eram un condamnat, nu avea nimeni ce să-mi mai facă. Acum mă uitam grijuliu în dreapta şi în stânga, răspundeam precaut la întrebările vecinilor, printre care putea să fie un agent provocator al Siguranţei Statului. De abia acum mă simţeam cu adevărat închis, supus cenzurii şi autocenzurii. Orice regim de dictatură e o închisoare.

Eram stingherit şi de altceva: libertatea mea fizică era numai pe jumătate. Mi se fixase domiciliu obligatoriu. Era un procedeu folosit pe scară largă de dictatura antonesciană, prin care îi ţinea sub control pe deţinuţii care se eliberau, indiferent că avuseseră pedepse mari sau mici. Eram obligat deci să mă prezint o dată pe săptămână la postul de jandarmi al comunei Polovragi şi să primesc o viză pe un carnet anume. Regimul acesta urma să aibă multe consecinţe în desfăşurarea vieţii mele de mai târziu.

Îmi propuneam însă – şi mi-am propus întotdeauna – să nu devin victima acestui gen de întâmplări pe care nu le căutasem şi care se depănau, într’un fel, la periferia vieţii mele sufleteşti, ci să-mi păstrez universul interior neafectat. Lucrasem la piesă în dimineaţa zilei de 4 aprilie şi am continuat pagina chiar a doua zi, la mânăstire, ca şi cum nu s’ar fi întâmplat nimic deosebit. Călugării mă priveau acum cu un fel de admiraţie, părintele Bica, stareţul (care păstrase cartea poştală a lui Arghezi, cu scumpătate, între foile Ceaslovului, nu ale Evangheliei, cum greşit a înţeles – sau voia să exagereze – Meşterul), îmi înzestrase chilia cu tot ce avea mai bun în salonul de oaspeţi: un pat larg cu saltea de lână, foarte mare, un fotoliu cu spătar înalt, covor pe jos, perdele la fereastră. În curând, descurajat şi dezgustat de atâta somn şi lene, am dat totul afară şi mi-am aşternut câteva scânduri pe două capre de lemn; nu din spirit de mortificare, desigur – nu am avut niciodată această vocaţie –, ci dintr’o elementară disciplină a muncii. De altfel, mă obişnuisem cu priciul tare, care nu te lasă să dormi decât atât cât îi trebuie unui trup ostenit, dar nu leneş.

Pe şeful postului de jandarmi îl chema Moacă. Era om aspru – şi la chip, şi la vorbă –, ştia de întâmplarea cu telegrama, care-i răpise plăcerea (şi meritul) de a mă fi arestat şi trimis sub escortă la Bucureşti. Eram acum, totuşi, în mâinile lui, şi nu fără voluptate îmi aplica ştampila pe carnetul de cetăţean cu domiciliu obligatoriu. Ceea ce nu l-a împiedicat însă să-mi permită un drum la Bucureşti, „în interes de serviciu”, cu delegaţie de la stareţ.

Am regăsit Capitala în parte distrusă de bombardamentele americane. Cartierul Griviţa era, tot, numai ruină. Trenul înainta precaut spre Gara de Nord, printre case dărâmate şi linii de cale ferată încolăcite pe stâlpii de telegraf. Dintre prieteni l-am găsit în Bucureşti numai pe Grigore, care locuia, păzindu-le, în casele Tetraţilor, plecaţi în „dispersare” spre zonele vestice ale ţării. Cu el am locuit şi eu în acele zile. În fiecare noapte era câte o alarmă aeriană şi noi ne îmbrăcam repede pe întuneric şi alergam în adăpostul din subsolul Băncii Naţionale şi ne întorceam după ce înceta bombardamentul, călcând pe cioburile de sticlă zburate din ferestre. Dar nici prin minte nu ne trecea că nemţii ar putea să piardă războiul. Făceam parte din generaţia filogermană şi credeam cu destulă tărie că Hitler va declanşa, de pe o zi pe alta, miracolul militar care să-i împingă pe ruşi înapoi spre Volga. Socoteam bombardamentele, ca şi retragerea, drept faze necesare ale războiului, iar eu continuam să-mi văd de treburi în modul cel mai normal cu putinţă.

Nu ţin minte bine, dar cred că în iunie mi-am dat examenul de admitere la Facultatea de Medicină din Cluj-Sibiu. Nu am avut dificultăţi, învăţasem bine destulă chimie şi fizică, materiile de care mă temeam cel mai mult. Obţinusem şi o medie care mă califica pentru bursa făgăduită de profesorul Papilian.

* * *

Venise luna iulie, când părintele Bica, întors odată de la Râmnic, mi-a spus că-l cunoscuse acolo pe poetul Radu Gyr şi că-l invitase să-şi petreacă o vacanţă în mânăstirea Polovragi, la linişte şi aer. Poetul a venit împreună cu soţia şi fiica şi am petrecut împreună vreo două săptămâni extrem de agreabile. Deşi încărcat de suferinţe, cu ani grei de puşcărie în spate, cu un ochi pierdut pe front, cu trupul ros de multe beteşuguri, poetul se desfăşura vesel, glumeţ, sorbind fiecare picătură de viaţă cu voluptatea celui ce-i cunoaşte preţul. Cântăreţ „oficial” al Gărzii de Fier, Radu Gyr era foarte puţin – aproape deloc – un om politic, ci mai mult un îndrăgostit romantic de o idee romantică. Legiunea în sine, „politicul” din ea intra foarte puţin în conversaţiile noastre. E interesant să notez aici că în mai toate convorbirile mele cu legionari, de atunci şi de mai târziu, Garda de Fier în sine, adeziunea sau angajările la ea nu formau mai niciodată obiectul specific şi expres al acestor conversaţii, ceea ce e imposibil să dovedeşti în faţa anchetatorilor de Securitate, care te pisează veşnic cu întrebarea: Ce aţi discutat? Asemenea conversaţii se consumau pe deasupra, într’un context dat, certitudinile curgând pe undeva pe sub premise, aşa cum ucenicii lui Iisus, după înviere, şedeau la cină cu El şi nu îndrăzneau să-L întrebe: Cine eşti Tu?, „ştiind că este Domnul”. Vorbea de suferinţele lui cu multă detaşare, reţinând îndeosebi aspectele lor umoristice, acel umor infraroşu (care nu se poate vedea cu ochiul liber) al vieţii de puşcărie, care a existat întotdeauna, dar pe care scriitori acri ca Dostoievski, Soljeniţin sau Constantin Virgil Gheorghiu îl ignoră. Radu Gyr făcea haz de gardienii care-l ameninţaseră că „o să-l mănânce opna” şi se cocoţa în foişorul de deasupra fântânii, cu o coadă de greblă la umăr, strigând peste curtea mânăstirii: – Postul unu, bineee!..., ceea ce mă făcea să-i răspund din cerdac: – Doi, bineee!..., reiterând strigătele soldaţilor de deasupra Jilavei, rotite toată noaptea între posturile de pază. Ne plimbam zilnic pe malul Olteţului şi făceam întreceri de rimă-încuietoare: unul improviza un vers (de obicei cu rimă rară), celălalt trebuia să improvizeze pe al doilea, cu rima cât mai corectă:

– Oltule, Olteţule,

– Ce mai faci, drumeţule?

– Din ce fund de vis te tragi

– Printre stânci, la Polovragi?

Versurile noastre nu erau deloc geniale, ca improvizaţiile pe rimă dată ale lui Cincinat Pavelescu, ci simple jocuri copilăreşti ale unor oameni cărora le venea să pască, odată cu caprele, frunza din fagi. Eu continuam să scriu la piesă, din care-i citeam fragmente, el scria poezii noi sau desăvârşea altele mai vechi, pe care Monica, fata lui de vreo zece anişori, i le transcria caligrafic într’un caiet. Atunci am început să-l iubesc pe acest poet atât de delicat şi atât de năpăstuit, pe care – cu excepţia, probabil, a antologiei lui Nicolae Manolescu – nu l-a înregistrat încă nici o istorie literară.

Tot în vara aceea, după plecarea lui Gyr, am mai cunoscut un mare poet, pe Emil Botta. Venise să viziteze mânăstirea, împreună cu prietenul său Arşavir Acterian, fratele shakespearelogului Haig Acterian. Părintele Bica îi primise, făcuse oficiul de ghid şi, la urmă, aflând cine sunt musafirii, a trimis pe cineva să mă cheme în salon. Lucram în chilie şi, neştiind despre ce e vorba, am ieşit aşa cum mă găseam, ca pentru vreo oarece „ascultare”, într’o dulamă cam jerpelită şi desculţ. Tare m’am ruşinat eu la întâlnirea aceea, dar oaspeţii m’au rugat să rămân aşa cum eram, au vrut să-mi vadă chilia şi caietul în care lucram, iar Emil Botta actorul şi-a urat să joace un rol în piesa mea... Îmi cunoştea numele din Dacia Rediviva şi din impertinenţa juvenilă cu care încercasem să mă amestec în polemica dintre fratele său şi Lucian Blaga.

Am uitat să notez (şi cred că-mi scapă multe) că, întorcându-mă de la Bucureşti (unde fusesem, de fapt, să-mi aduc la mânăstire cărţile care-mi rămăseseră la Antim), am trecut prin Glăvile, să-i văd pe ai mei, şi în special pe maică-mea. Primise de la mine toate acele false scrisori cu care o minţisem vreme de şase luni, am pregătit-o puţin, călcând uşor pe îndoielile ei de până atunci, apoi i-am spus adevărul. A plâns şi repede s’a bucurat că mă vede liber. Ca să o mângâi, am luat-o cu mine, ne-am abătut câteva ceasuri pe la Bistriţa şi am adus-o, pentru câteva zile, la Polovragi, mânăstire care nu trimitea niciodată călugări cu butoaiele după vin... Tare i-a plăcut ei de părintele Bica şi de frumuseţea locului şi mult s’a mai minunat de atâta piatră, ea, care de multe ori nu găsea una pe care să o pună pe brădoaia cu murături. Îi plăceau slujbele noastre de la biserică şi, într’un fel, mă fericea, ca pe unul care nu se mai împovărase cu grijile şi durerile acestei vieţi trecătoare. Ea nu ştia însă că viaţa te împovărează oricum şi că totul este dacă povara ei, acceptată cu umilinţă sau purtată ca un blestem, îţi proiectează în veşnicie un grumaz de zimbru sau o cocoaşă de cămilă.

4 Ebraicul biblic Bartolomeu a intrat în limba română, prin Septuaginta, ca Vartolomeu, deoarece grecii nu-l pronunţă pe b. Ajuns în America, Anania s’a adaptat mediului cultural (Bartholomew) şi a semnat Bartolomeu.

Cărările pribegiei

O veste zgomotoasă a zburat dinspre sat către mânăstire în ziua aceea de 23 august 1944: Pace! S’a făcut pace! S’a încheiat armistiţiu! S’a isprăvit războiul! S’a făcut pace!...

Vestea, captată pe undele de radio, flutura pe buzele tuturor, soldaţii răzleţi de pe valea Olteţului dădeau cu şepcile’n sus, dezertorii coborau de prin ascunzătorile muntelui, civilii „dispersaţi” îşi făceau bagajele, să se întoarcă acasă, la ce mai puteau găsi prin oraşele zguduite de bombardamente. Mareşalul Antonescu fusese arestat, regele formase un guvern de coaliţie, bucureştenii se pregăteau să primească cu flori tancurile sovietice, armatele române întorseseră armele împotriva aliaţilor lor de până ieri, nemţii erau în derută, totul se răsturna, ruşii cucereau Moldova şi întrebau cât mai e până la Berlin. Se părea că nimeni nu-şi dă seama – cel puţin pe acolo, pe la Polovragi – că ziua aceea era o mare răscruce a istoriei româneşti. Totul se consuma la dimensiunile imediate ale unui sfârşit de război şi început de pace, bune pentru toată lumea.

Pentru mine, acel 23 august însemna o schimbare radicală şi, mai înainte de orice, înaintarea trupelor sovietice şi a controlului comunist asupra unui teritoriu pe care se afla un ins cu fişă de legionar de abia eliberat din lagăr şi – ceea ce era foarte important – cu domiciliu obligatoriu, ceea ce însemna că, într’o săptămână sau două sau trei, nu plutonierul Moacă, ci un oarecare politruc bolşevic avea să-i pună ştampila de prezenţă pe carnet.

Simplu: m’am hotărât să fug peste graniţă.

Nu aveam nici un plan, nici o legătură, nu ştiam unde am să ajung şi ce voi face, unde o să mă opresc şi cum o să-mi fie viaţa. Mi-am pus într’o servietă un rând de schimburi, o cruce, Cartea de Rugăciuni, l-am îmbrăţişat pe stareţ (care ştia că fug şi urma să primească de pe lângă frontieră o ultimă carte poştală cu un anumit consemn) şi am plecat într’o noapte, sub un cer senin al acelui început de septembrie. Mergeam pe valea Olteţului, să prind autobuzul din Baia de Fier spre Târgu-Jiu, când mi s’a părut că un gigantic cocoş de lumină a bătut o dată din aripi în faţa mea, la numai câţiva paşi. Totuşi, nu mi se păruse. Am crezut că e un fulger, m’am uitat roată pe cer: senin ca sticla, cu stele multe. M’am închinat şi mi-am zis că e un semn bun de la Dumnezeu şi tare mă miram, ştiind eu bine că un călugăr atât de puţin mistic cum eram eu nu putea fi obiectul unui semn dumnezeiesc. Dacă a fost, într’adevăr, un asemenea semn, eu tot nevrednic m’am arătat, de vreme ce nu am avut în mine şi iluminarea de a-l tâlcui cum trebuie; mai târziu aveam să-mi dau seama că mi se făcuse semn nu să merg înainte, ci să mă întorc din drum. Dar eu am mers înainte şi am prins cursa şi am ajuns la Târgu-Jiu şi de acolo am luat altă cursă, către Petroşani. Autobuzul a făcut popas la mânăstirea Lainici şi eu am intrat în biserică, m’am aşezat într’o strană şi m’am rugat şi când am ajuns la Petroşani mi-am dat seama că nu mai aveam servieta şi că o uitasem în strană. Şi din acest semn ar fi urmat să înţeleg că trebuie să mă întorc la mânăstire, dar eu m’am agăţat de un camion cu muncitori la ducere şi de un camion cu soldaţi la întoarcere, servieta mă aştepta, şi apoi am luat trenul de la Petroşani spre Banat, căci îmi alesesem punctul de frontieră pe care-l ştiam, cel de la Stamora. Dar înainte de aceasta voiam să mă opresc pe la generalul Tetrat, de care ştiam că se află în „dispersare” în satul Obreja, undeva pe lângă Caransebeş, să-i cer sfatul şi să-mi iau rămas-bun. Trenul urca gâfâind spre Sarmisegetuza, când locomotiva a şuierat alarma şi s’a oprit în scurt şi călătorii au fugit pe ambele laturi şi s’au pitit cum au putut prin iarbă şi tufişuri, în timp ce un avion nemţesc de vânătoare a zbârnâit razant de-a lungul trenului şi i-a mitraliat vagoanele. Hei, camarazi, ziceam eu din iarbă, e absurd ca unul care a plecat să vă ajungă din urmă să fie omorât de gloanţele voastre!...

Generalul şedea liniştit într’o casă de ţăran şi-şi petrecea zilele mergând la pescuit, aşteptând să se isprăvească odată războiul (el ştia că nu se isprăvise) şi să se întoarcă acasă. Doamna Alina, anglofilă învederată, se bucura de victoria „aliaţilor” şi vedea o Românie scăpată, în sfârşit, de dictaturi, cu o democraţie adevărată şi matură, suveran controlată de puterile apusene. Dar nu s’a arătat împotrivă (deşi nu ignora riscurile) ca eu, până la restaurarea democraţiei, să mă pun la adăpost, căci fişa mea mă putea pune, într’adevăr, în situaţii pe cât de temporare pe atât de primejdioase, perioadele cele mai grele fiind cele de tranziţie. Am dormit o noapte ghemuit în maşinuţa lor din fundul curţii, şi tot în noaptea aceea generalul a cotrobăit prin toate cuferele să găsească o busolă militară, „Bezard”, fosforescentă, cu care m’aş fi putut orienta şi noaptea, în caz de nevoie. Nu a găsit-o, şi bine a fost că n’a găsit-o. Mi-am luat la revedere fără prea multe posibilităţi de orientare.

La Deta trebuia să schimb trenul. Aveam de aşteptat vreo două ceasuri, căutam un alibi cu care să mă apropii de frontieră. M’am dus între timp să văd frumoasa biserică din localitate, m’am întors în gară şi am intrat în vorbă cu un ţăran care avea de mers, ca şi mine, tot până la Stamora (ultima staţie înainte de graniţa cu Iugoslavia). Omul a priceput repede că sunt un preot cu învăţătură de carte şi a început să-mi povestească, cu neprefăcută mândrie, că şi popa din satul lui e foarte învăţat, de mai mulţi ani face săpături prin preajmă şi a scos la iveală o mulţime de cioburi, bani şi pietre de la strămoşii noştri romani, cu care a făcut un muzeu chiar la el acasă şi pe care vin să le vadă şi cerceteze chiar şi domni de la Bucureşti; păcat că e un popă de ţară, într’o comună atât de îndepărtată, la marginea ţării, graniţa trecând chiar prin marginea satului. Era exact ce-mi trebuia. Mi-am arătat interesul pentru un asemenea muzeu şi ţăranul a fost bucuros să mă călăuzească până la casa preotului; aşa am coborât amândoi, spre seară, în gara Stamora şi am luat drumul spre sat.

Poteca trecea printre lanuri de porumb, porumbul era mare, se lăsa întunericul, din voroava cu ţăranul înţelegeam că mergem paralel cu frontiera, care nu era departe. Îmi făcusem planul să-i spun că rămân puţin în porumbişte pentru o oarecare treabă şi să mă tot duc, dar nu mă hotăram; era încă devreme, pe om nu-l cunoşteam bine. Dacă dă alarma?

Din nehotărâre în nehotărâre m’am pomenit în sat mai devreme decât mă aşteptam. Am pătruns pe uliţa mare şi iar am înţeles că ea cădea perpendicular pe frontieră. Uneori credeam că explicaţiile călăuzei mele sunt mai mult decât binevoitoare. Ţăranul m’a lăsat în faţa unei case şi mi-a zis seara bună.

Pe preot îl chema Pascu şi m’a primit la început cu mirare, apoi s’a arătat încântat de rostul declarat al vizitei mele, apoi iar s’a îndoit şi, cu destulă fâstâceală, m’a rugat să-i arăt actele de identitate.

– Sunt vremuri tulburi, părinte, avem mulţi fugari peste frontieră şi am primit ordine severe de la autorităţi să legitimăm pe orice străin care se arată prin sat. Dacă înţelegeţi situaţia, o să mă iertaţi.

I-am arătat buletinul de identitate, care era în regulă, gazda s’a liniştit şi m’a introdus în cele două camere în care îşi instalase muzeul. Avea, într’adevăr, o colecţie de antichităţi foarte bogată şi interesantă, operă exclusivă a săpăturilor lui. Preoteasa m’a invitat la cină şi am mâncat împreună, cu cei doi copii ai lor, după care mi s’a spus că am pregătită o odaie în care să rămân peste noapte, alt tren înapoi nemaiavând până a doua zi pe la 9 şi jumătate.

Odaia de oaspeţi a preotului Pascu avea o fereastră destul de joasă care dădea drept în uliţa cea mare. Am scos capul şi m’am uitat de-a lungul uliţei şi mi se părea că văd marginea satului şi câmpia cu libertate care mă va purta spre Marghita şi Vîrşeţ, în spatele trupelor germane, şi de acolo cine-ştie-unde, dar, oricum, departe de invazia bolşevică. Am închis încet fereastra şi am aşteptat să se facă târziu.

Toată noaptea m’am perpelit, între hotărâre şi nehotărâre. Cercetam uliţa, era pustie şi destul de întunecoasă, nu vedeam nici o patrulă sau alt fel de trecători, îmi trebuia o săritură scundă şi o lunecare prin noapte, uşurată de faptul că totul pe mine era negru: pălăria, barba, rasa, încălţămintea. Când să fac pasul, mă întrebam: Am eu dreptul să înşel buna-credinţă a unui preot-frate, care m’a primit şi omenit în casa lui, mai ales după ce mi-a cercetat şi actele? Ce va zice acest om când mâine dimineaţă va găsi odaia goală şi fereastra dezăvorâtă, ca în urma unui hoţ?... Şi totuşi, îmi ziceam, am plecat să plec şi trebuie să plec; ruşii ocupă ţara, eu am fişă de legionar; mai mult, sunt fugit de sub domiciliu obligatoriu, ceea ce dintr’odată mi-a agravat situaţia. Mâine va fi prea târziu, mi-am consumat alibiul, nu mai am ce căuta prin părţile acestea, în zona de frontieră... Şi iar, când să deschid fereastra, mă întorceam: Dacă nu izbutesc să ajung pe graniţă şi sunt prins pe uliţă? De unde vii, părinte? Din casa preotului Pascu. Nimeni nu va crede că nu-mi este complice. Am eu dreptul să atentez la libertatea acestui om, la viaţa nevestei şi a copiilor lui?... Sărmane Raskolnikov, nici o crimă împotriva omului nu poate fi justificată omeneşte. Cel mai bun lucru: mâine dimineaţă îmi voi lua rămas-bun de la gazdă şi voi trece graniţa pe zi. Am mai făcut-o şi altădată. Se poate, porumbul e mare, ceva mai multă precauţie. Atunci voi fi fost deja plecat din casa preotului, în mod cinstit, el nu mai poate avea nici o răspundere, conştiinţa mea va fi împăcată.

Aşa m’a prins ziua. Preotul mi-a bătut la uşă, m’a întrebat cum am dormit, m’a poftit la micul dejun pregătit de doamna preoteasă, mi-a mai arătat o dată muzeul, acum la lumina zilei, şi mi-a dăruit o broşură cu dedicaţie, o monografie a comunei Gherman, alcătuită de el. Îmi dădeam bine seama că eram un mare ipocrit şi mă umileam în sine-mi şi mă miram de cât de bine pot să-mi joc rolul, cât de degajat pot să mă uit la nişte piese arheologice, cu mintea la înălţimea porumbului de pe câmp.

Mai aveam o oră până la plecarea trenului, preotul mi-a explicat cum să ajung mai bine la gară, i-am mulţumit frumos şi am ieşit din sat.

Mergeam fără grabă pe o şosea de ţară, paralelă cu graniţa, despărţită de aceasta, după toate socotelile mele, printr’o fâşie de pământ nu mai lată de o sută de metri, cultivată, şi ea, cu porumb. Înaintam spre nord, graniţa o aveam la stânga, pe drum nu se vedea nimeni şi eram gata să mă fac scăpat în porumbişte, când din urma mea am auzit zgomotul unei căruţe. Mi-am continuat drumul. M’a ajuns un docar tras de doi cai, în care se aflau un soldat şi o doamnă.

– Unde mergeţi, părinte? m’a întrebat doamna, făcându-i semn soldatului să oprească. La gară? Poftiţi cu noi! Tot într’acolo mergem, şi avem loc în docar.

Am mulţumit cât am putut mai frumos, dar aveam timp destul, iată că e de abia nouă fără un sfert şi până la gară nu fac mai mult de douăzeci de minute, mai ales că am poteca asta din dreapta, care taie în diagonală. Cucoana a ridicat din umeri şi docarul a pornit. Iar eu, ca să întăresc cele spuse, am luat-o pe potecuţa care tocmai acolo pleca din drumul mare şi se afunda în porumbişte, la capătul unei poieniţe.

N’am apucat să intru în porumb când am auzit docarul oprindu-se. Soldatul se dăduse jos şi-mi făcea semn să mă apropii. Am încercat iar să mulţumesc şi să mă codesc, dar soldatul a luat ton de comandă şi mi-a ordonat să mă duc la el. Am înţeles că era o somaţie. Mi s’a făcut semn, fără nici o vorbă, să mă urc în docar.

Şi căruţa trase, măre Ilie,

De-a dreptul la primărie...

M’am pomenit depus la pichetul de grăniceri, unde am înţeles că doamna era chiar soţia locotenentului. Refuzul meu îi păruse suspect.

Locotenentul era plecat în patrulare pe graniţă şi când s’a întors m’a vârât într’o cameră de anchetă şi m’a percheziţionat până la piele şi m’a interogat şi eu îi mulţumeam lui Dumnezeu că generalul nu găsise busola. Mă apăram din toate puterile: am pasiunea istoriei, cercetasem muzeul preotului Pascu, broşura cu dedicaţie – şi dată – era dovadă, la ora arestării mergeam pe un drum public, ziua, cu direcţia spre gară, cu trei sferturi de oră înainte de plecarea trenului; asupra mea nu se găsise nimic compromiţător, nici o hartă, nici o schiţă, nici o busolă, nici un mesaj.

Am fost trimis, sub escortă, la Regimentul de Grăniceri din Timişoara (de fapt, undeva pe la marginea Timişoarei). În seara aceea nu a avut nimeni timp să se ocupe de mine şi am petrecut noaptea într’un dormitor cazon, transformat ad-hoc în cameră de arest. A doua zi am fost chemat în faţa colonelului-comandant, care m’a cercetat în prezenţa statului său major, vreo cinci-şase ofiţeri. Iarăşi percheziţie şi iarăşi interogatoriu şi iarăşi tăgadă înverşunată. Colonelul părea să se fi convins de inocenţa mea – deşi nu-şi explica suficient cum de mă apucase pe mine pasiunea să vizitez un muzeu pe graniţă tocmai în acele vremuri când pe toate laturile ţării se desfăşurau lupte cu nemţii. Oricum, era de părere să mi se dea drumul, când a intervenit un căpitan oarecare:

– Domnule colonel, noi ştim din istorie că Mihai Viteazul şi-a pregătit cucerirea Ardealului prin a trimite peste munţi călugări cu cărţi în traistă, nişte smeriţi purtători ai cuvântului lui Dumnezeu, care purtau, în realitate, instrucţiunile voievodului către oamenii lui de dincolo; cine poate şti ce anume mesaj poartă acest călugăr pentru nemţii de la Vîrşeţ?

Colonelul s’a întors din gândul lui şi m’a trimis în oraş, sub escortă, la Poliţie.

Poliţia nu m’a ţinut mult şi m’a înaintat la Siguranţă. Un comisar în civil mi-a făcut ancheta de rigoare şi m’a percheziţionat şi m’a interogat şi a zbierat la mine:

– Ce-ai căutat, părinte, pe graniţă? Vin ruşii peste noi, iar dumitale îţi arde de muzee?...

Seara, târziu, părea să se întâmple un miracol: comisarul îi dicta unei dactilografe conţinutul unui ordin prin care eram „trimis la urmă”, adică escortat de un agent şi predat postului de jandarmi al comunei unde-mi aveam domiciliul (în speţă, Polovragi). Pe de o parte mă bucuram, pe de alta mă întrebam ce ochi va face plutonierul Moacă în întâmpinarea prizonierului lui? Oricum, mi s’a spus că voi pleca a doua zi şi am petrecut noaptea într’o cameră de arest, culcat pe o bancă.

Nu ştiu ce s’a întâmplat sau nu s’a întâmplat, dar în ziua următoare m’a luat un agent şi m’a dus la procurorul Tribunalului Militar, cu acte de dare în judecată pentru tentativă de trecere ilegală a frontierei. Procurorul de instrucţie era unul dintre cei mai aspri (ca să nu zic răi) oameni pe care i-am întâlnit în viaţa mea şi avea în cabinetul lui o secretară tânără care scria la maşină dialogul interogatoriului. Eu tăgăduiam cu îndârjire că aş fi vrut să trec graniţa, el se înfuria şi se răstea şi urla la mine, apoi lua dosarul şi intra în camera de alături, la procurorul-şef, şi venea îndărăt şi îşi lua interogatoriul de la capăt şi iar urla şi iar dispărea, pentru ca să revină şi să insiste şi să tremure de enervare. Fata aceea se uita din când la mine şi îşi vedea de lucrul ei, dar la un moment dat s’a ridicat de pe scaun şi a venit lângă procuror şi i-a tot şuşotit ceva la ureche, tocmai la vremea când eu mă clătinam interior şi-mi venea să recunosc învinuirea, şi aşa să scap odată de zbieretele acelui om rău. Procurorul a luat dosarul şi a dispărut în cabinetul şefului, în timp ce fata s’a aşezat la măsuţa ei şi se uita la mine fără să spună nimic. Procurorul s’a întors după două minute şi a bătut cu palma peste dosar şi mi-a spus că dosarul se clasează din lipsă de probe suficiente şi m’a sfătuit să mă duc direct la gară şi să plec cu primul tren şi niciodată să nu mai am poftă de cercetat muzee când ţara se zvârcoleşte în sânge.

Am făcut ochii mari, nu-mi venea să cred.

– Şi pot să plec singur, fără escortă?

– La gară, şi primul tren! mi-a făcut el semn cu mâna, spre uşă.

De abia am avut timp să mă uit o dată, cu vădită recunoştinţă, în ochii acelei femei care mă punea în libertate, răscumpărând-o astfel pe cealaltă femeie, care mă arestase.

Dormeam adânc, ajuns de oboseală, când trenul s’a oprit într’o gară. M’am trezit şi mi-am aruncat ochii pe fereastră: Vasiova. Încă buimac, m’am întrebat de unde am auzit eu acest nume şi mi-am adus aminte că generalul Tetrat îmi vorbise, la Obreja, despre o mânăstire de călugăriţe, Vasiova, nu prea departe de Caransebeş, unde era un cor foarte frumos, pregătit de stareţa însăşi, o bucovineancă de pe la Suceviţa. Am sărit din tren şi am întrebat pe cineva încotro e mânăstirea. Nu cred că era mai mult de un kilometru şi mergeam pe valea unui râu, în urcuş lin, şi vedeam de o parte şi de alta a văii soldaţi şi mitraliere şi mă făceam că nu văd şi înaintam spre mânăstire, ale cărei turle se vedeau nu departe. Era spre seara zilei de 7 septembrie, în ajunul Sântămăriei Mici. Maica Alexandrina, stareţa, o femeie înaltă, voinică, cu dinţi de aur, m’a primit cât se poate de bucuroasă:

– Vai, ce noroc pe noi, să avem mâine slujbă cu diacon, că nu avem diacon la mânăstire, şi te rog, părinte, să slujeşti şi acum, la vecernie, dar întâi să mergi în camera de oaspeţi şi să-ţi aducă fetele apă proaspătă şi să te speli de praf şi de fum şi să mănânci ceva înainte, că o să fie slujbă lungă, cu priveghere, ştii sfinţia ta, ca la un praznic mare, şi uite că ne mângâie Maica Domnului cu diacon...

Şi maica stareţă mi-a arătat repede mânăstirea şi mi-a vorbit şi de necazurile lor, că era acolo zonă de lupte între români şi nemţi, şi când o ocupau nemţii pe câteva ceasuri, când îi dădeau românii înapoi, şi iar veneau nemţii, şi iar românii, şi tot aşa de câteva zile, dar asta n’ar fi nimic dacă românii n’ar fi instalat un post de mitralieră chiar acolo, sus, în turnul acela de pe orfelinatul mânăstirii, şi în zadar i-a rugat stareţa pe ofiţeri să nu facă din mânăstire obiectiv militar şi să primejduiască viaţa copiilor, că ei nu vor să scoată postul de acolo, şi dacă-l descoperă nemţii e prăpăd, şi uite-aşa!

Eu ascultam şi-mi făceam socoteala că numai o jumătate de ceas să mai ocupe nemţii mânăstirea şi eu mă tot duc în spatele lor şi pe urmă românii sau ruşii pot să-i împingă cât vor; poate că Sfânta Fecioară ţine şi cu maicile, să aibă diacon la slujbă, dar şi cu mine, să nu mă întorc ruşinat din drumul meu.

Îmi spălam faţa în ligheanul cu apă proaspătă când a intrat o soră şi mi-a spus că mă pofteşte un ofiţer afară. Sublocotenentul m’a salutat politicos, a cerut să-mi vadă actele şi mi-a spus că-i pare rău dar că acolo e zonă de operaţii militare şi că ordinele nu permit prezenţa nici unei persoane străine. În van am încercat eu să mă explic, zadarnic s’a rugat stareţa pentru mine, ordinele erau ordine şi ofiţerul, deşi tot politicos, a rămas inflexibil. A trebuit să plec. Maica Domnului nu ţinea cu mine.

Am rămas câteva zile la Tetraţi, în satul Obreja, pe o uliţă de margine. Le-am povestit tot ce mi se întâmplase, au căzut pe gânduri. Trupele sovietice treceau deja prin sat, pe uliţa mare, spre Caransebeş, din poartă’n poartă se vânturau zvonuri despre beţii în pivniţe, omoruri pe drum, violuri în casele oamenilor, jafuri şi sălbăticie. Unii se încrâncenau de spaimă, alţii ziceau că aşa e la război. Generalul îşi afundase maşinuţa într’o şură de paie şi se gândea să doarmă ei în ea, aşa încât eu am început să mă simt cam pe de lături şi puţin cam de prisos. Nu ştiam bine încotro anume trebuie să plec, dar gândul îmi era să ajung tot la Polovragi, să văd ce e pe acolo şi pe urmă oi hotărî ce mai am de făcut, dacă n’or hotărî alţii pentru mine.

* * *

Am ajuns la Petroşani. Gara forfotea de soldaţi în derută, prăfuiţi, murdari, jerpeliţi, ofiţeri cu haine ponosite, fiecare aştepta un tren care nu mai venea. Eu întrebam de un tren care să mă ducă la Târgu-Jiu, dar oamenii mă măsurau cu mirare şi mă sfătuiau să-mi văd de treabă, că valea Jiului e plină de ruşi şi că numai ieri au împuşcat un popă, aşa, din senin, fără nici o pricină, şi că e vai de suflet de rumân. De la câţiva ofiţeri am aflat că trupele şi tancurile sovietice mişunau prin toate trecătorile Carpaţilor, şi pe la Bicaz, şi pe la Predeal, şi pe la Rucăr, şi pe valea Oltului; la Porţile de Fier sunt lupte grele cu nemţii. Nu vedeam nici un chip să trec dincolo de munţi, seara se lăsa, m’am gândit să bat la o uşă de om şi am întrebat unde stă preotul.

Îl chema părintele Duma şi era protopop, un om în vârstă, bun, ospitalier. Am rămas peste noapte la el, mi-a spus că nu-i alt chip de trecut spre Polovragi decât luând calea de-a lungul munţilor, pe creste. Trebuia mai întâi să urc Parângul şi să ajung la cabană, al cărei îngrijitor, un sas, îi era bine cunoscut şi mă putea îndruma spre mai departe.

A doua zi urcam poteca lungă a Parângului şi am dat de nişte stâni. Ciobanii, care mă văzuseră de departe în dulama mea neagră, mi-au ieşit înainte şi s’au bucurat, că de mult nu mai avuseseră un popă pe munte, şi m’au rugat să citesc pentru oi, că nu e degeaba, că plătesc cinstit. Nu pricepeau nici în ruptul capului explicaţia mea că, de fapt, eu nu sunt preot, ci numai diacon, şi că diaconul nu poate face o astfel de slujbă; se uitau la mine, mă vedeau popă în toată regula şi au crezut că mă las greu la preţ, şi pe lângă bani mi-au făgăduit şi un burduf de brânză, din cea mai bună pe care o au ei. Nu a folosit nici un argument, în afară de unul, care mi-a venit deodată în minte, şi anume că nu am cartea la mine. În psihologia poporului, preotul citeşte şi, oricât ar şti el pe de rost, dacă nu citeşte din carte, cele spuse de el nu au nici un preţ, nu ajung la Dumnezeu. Le-am deschis şi servieta, să se uite în ea; cărticica mea de rugăciuni nu era o carte, asemenea Molitfelnicului, ci o biată cărţulie. Le-a părut rău ciobanilor, şi de dragul lor aş fi fost în stare chiar de o impostură dacă n’aş fi ştiut că nu puteam pleca fără să fiu plătit.

Cabana era aproape pustie. Am rămas două zile, să mă adun din întâmplările de până aici şi să-mi limpezesc oarecum gândurile. Mă urcam pe vârful muntelui, întârziam în poieni şi contemplam dimineaţa negurile groase de deasupra Petroşanilor, din care răsăreau doar coşurile fabricilor şi câteva turnuri de biserică, iar seara mă pierdeam în apusurile de soare de pe Retezat, atât de sfinte în frumuseţea lor de lumină încât, dacă aş fi murit atunci şi aş fi ştiut că sufletul meu merge în rai, n’aş fi simţit trecerea. Îmi venise şi poftă de scris.

Cabanierul mi-a făcut o schiţă a munţilor şi m’a îndemnat să merg numai pe creste, din două motive: domin împrejurimile şi nu mă pot rătăci; în al doilea rând, pe coamele goale nu umblă fiare sălbatice, acestea rămânând mai la vale, în zonele păduroase. Am luat la mine o sticlă cu apă, care a încăput în servietă, şi un pacheţel cu mâncare, legat cruciş cu o sforicică.

Plecasem tare de dimineaţă, era rece şi senin, de pe muntele Cârja am văzut toată Oltenia la picioarele mele şi cureaua Dunării la margine. Până pe vârful Mândra am avut potecă şi semne turistice, de acolo am ţinut numai coamele, cum mă învăţase cabanierul. Un ciopor de capre negre s’au proptit o clipă pe copite şi s’au uitat ţintă la mine, apoi au pierit ca nălucile, sărind din stâncă’n stâncă, şi m’am gândit că niciodată nu mai văzuseră ele o asemenea matahală neagră în puritatea muntelui. Drumul se făcea din ce în ce mai greu, lespezi cât căruţele, încălecate unele peste altele de răscoluri primordiale, mi se puneau înainte şi se cereau sărite. Aveam la mine şi un toiag şi mi-l pusesem pe umăr, peste rasă, şi agăţasem de el servieta şi pacheţelul cu mâncare. Înaintam pe o coamă aspră şi aveam în stânga o prăpastie mare şi vântul bătea puternic către ea. Am simţit o mişcare uşoară în spate: sforicica cedase şi pacheţelul zbura, dus de vânt, în prăpastie. În ziua ceea n’am mâncat nimic, m’am mulţumit numai cu apă.

Soarele se lăsa spre asfinţit şi trebuia să-mi găsesc un adăpost pentru noapte. Mă apropiam de Gălcescu şi Iezer, în dreapta mi se deschidea o vale foarte largă şi foarte adâncă. Jos am zărit o spoială de pete albe şi nu puteam să-mi dau seama dacă sunt oi sau pietre. Mi-am pus toiagul în direcţia lor, drept reper; petele albe se mişcau încet spre dreapta, şi îndată am început să cobor, mulţumind lui Dumnezeu. Când m’am apropiat de oi, au sărit câinii la mine şi le-am văzut pieptarele cu cuie de fier şi deodată mi-am adus aminte de Creangă şi m’am chircit ciuciulete la pământ; într’adevăr (e bine, totuşi, să aibă omul cultură generală), zăvozii nu m’au atacat, ci doar m’au făcut prizonier într’un cerc din care m’au cules ciobanii, miraţi de un astfel de musafir.

Nu văzusem nici o stână prin preajmă. Ciobanii, şase la număr, cu oi multe, plecaseră din aşezarea lor şi prinseseră a se mişca încet, ca de obicei la vremea aceasta, spre Câmpia Dunării. Dar aflaseră şi ei ce se petrece în ţară şi se învârteau acum cam pe loc şi mai pe la adăpost. I-am găsit în mare suferinţă: de câteva zile duceau lipsă de tutun, iar băiatul pe care-l trimiseseră cu măgarul la Poiana Sibiului încă nu se înapoiase. Eu aveam la mine, dăruite de generalul Tetrat, două pachete mari – de câte o sută de grame – cu tutun nemţesc. Le-am dat ciobanilor unu, şi de le-aş fi dat tot atâta aur nu s’ar fi bucurat mai mult. Întâi au fumat bine şi după aceea au mestecat o mămăligă mare şi după ce au răsturnat-o au aruncat boţuri de unt în ceaun şi au fărâmat peste el brânză de burduf şi am cinat toţi roată în jurul ceaunului, cu un genunchi în pământ şi cu degetele harnice prin bunătatea aceea din care eu nu mai mâncasem niciodată. Şi iar am aprins ţigările şi am stat la voroavă lungă, până târziu, când se făcuseră stelele mari deasupra cascadei ce se prăvălea de pe o stâncă. Nu-mi dădeam seama că noaptea aceea, şi altele de acest fel, ca şi buciumele de la Văratec, mi se aşterneau mulcom în suflet şi aveau să iasă la iveală, altfel limpezite, în multe pagini ale Mioriţei. Trecuse de miezul nopţii când baciul mi-a aşternut un cojoc pe iarbă şi cu altul m’a învelit şi mi-a pus o pereche de desagi vălătuc sub cap şi s’a dus apoi şi el în roata ciobanilor de pază. Dimineaţa era bruma de un deget pe cojoc şi mie îmi era cald înlăuntru şi câinii dormeau şi ei pe lângă mine. Dar trebuia să mă scol. Gazdele mă rugau să mai rămân, dar eu aveam demonul neastâmpărului şi nu-mi venea să şed.

Sătul şi cu hrană destulă într’o trăistuţă, am prins iarăşi a urca muntele, de partea cealaltă a văii. Să fi mers aşa vreo două ceasuri, mi se părea că mă apropii de coamă, povârnişul era tot numai stâncărie, când s’a pornit deodată un vânt puternic şi vedeam cum se apropie un nor şi mă înghite. În câteva clipe mi s’a închis toată zarea şi mă aflam singur într’o apă de neguri pe care vântul, din ce în ce mai furios, le sfâşia şi le încolăcea ca pe nişte şerpi; găurile de printre bolovani şuierau ca într’un sfârşit de lume, iar eu orbecăiam prin stihiile acelea răscolite şi într’atât mă zăpăcisem încât nu mai ştiam dacă urc sau am început să cobor. Prin negurile întărâtate am zărit fantoma unei colibe de piatră, unul din acele adăposturi primitive pe care şi le fac ciobanii pe înălţimi. Am aruncat câţiva bolovani în uşa de lemn şi nu s’a mişcat nimic – am îndrăznit să mă apropii. Coliba avea un pătuc de scândură cioplită cu barda şi, în mijloc, o vatră cu cenuşă şi câteva găteje stinse. Am aprins focul. Dar vântul răzbea atât de puternic prin toate rosturile pereţilor (lespezi de piatră puse una peste alta) şi se poticnea atât de furios în împletitura de gresie încât toată coliba s’a făcut, în câteva minute, numai fum şi înecăciune. Am pisat vatra cu un bolovan până ce au pierit tăciunii; şi m’a prins un fel de frică; m’am aşezat în genunchi, la pătucul acela de lemn, şi am citit Paraclisul Maicii Domnului, cel dătător de adăpost, şi numai după aceea am băgat de seamă că micuţa colibă avea deasupra câteva bârne încrucişate. Minţim când spunem că ne întâlnim cu intimitatea lui Dumnezeu în infinitul bolţilor cereşti; Dumnezeul nostru cel mai apropiat se află sub cel mai scund acoperiş din lume. M’am liniştit ca prin miracol şi am aşteptat să treacă vremuiala.

Seninul s’a arătat aşa cum venise şi negura: în câteva clipe. Vântul încă mai stăruia, dar la lumină nu mai avea asprime. De fapt, până la culme nu mai aveam mult şi numai după ce am atins-o m’am gândit la ruşinea ce m’ar fi cuprins dacă m’aş fi întors la ciobani. Toată ziua m’au bătut soarele şi vântul, spre seară măsuram cu ochii vârful Mohoru, ridicat înainte-mi ca o piedică: din culmea de piatră se ridica un uriaş con canelat, cum sunt cele pentru stors lămâile; de sus curgeau coame aspre, despărţite de văi prăpăstioase, care nu se puteau încăleca; moţul căciulii era acoperit de nori. Nu am avut încotro, m’am căţărat pe una din coame şi am intrat în nor şi orbecăiam mai mult pe ghicite, până ce m’am simţit pe vârf; era acolo un turn de nivel, pus de topografi, la baza căruia am găsit câteva sloiuri de gheaţă. M’am rugat iarăşi lui Dumnezeu să-mi îndrepte paşii şi am îndrăznit pe una din coamele ce păreau a coborî spre nord-est, acolo unde văzusem mai de departe o deschidere a munţilor. Într’o jumătate de oră ieşeam din nor şi aveam sub ochi depresiunea carpatică de la izvoarele Gilortului.

Am dat în vale de o stână; ciobanii s’au crucit văzându-mă, mai cu seamă că veneam de pe vârful Mohorului, cel aproape veşnic acoperit de o căciulă neguroasă. Baciul era la stână, dar ciobanii şi oile îşi petreceau zilele şi nopţile în locuri mai ferite, armatele ruseşti se scurgeau şi pe Drumul Regelui din apropiere – o şosea strategică făcută de Carol al II-lea între Poiana Sibiului şi Novaci – şi împuşcau din mers ce găseau de mâncare şi luau cu ei fără să plătească.

Baciul m’a ospătat cum se cuvine şi vorbea trebăluind prin ceair şi nu stătea o clipă locului, strecurând caşul, fierbând zerul, încercând să dreagă săcoteiele rupte şi bombănindu-şi fata că n’a avut grijă de ele.

– Ciobănia e meserie grea, părinte, zicea el, nu cum spun unii că noi nu facem altceva decât să cântăm din fluier şi să numărăm stelele. Pe mine m’a făcut mama la stână şi am crescut între oi, şi tot la oi am îmbătrânit şi n’am avut o zi de odihnă şi socoteam fătatul ţurcanelor până’n vremea a-mi zice rugăciunile şi uite-aşa am ţinut ce se vede (că o să vezi mâine, pe ziuă), eu într’o parte, la stână, muierea acasă, cu ale ei, cu torsul şi ţesutul, că şi ea venea la mine tot pe fugă şi nici n’o vedeam bine şi o rezemam, aşa, de câte un fag, şi uite-aşa ne-am făcut copiii, că n’am avut timp. Sfinţia ta, gustă şi din caşul ăsta, că ai fi flămând, şi să te culci în stână, că la vremea asta e frig afară şi mâine să fii cu băgare de seamă când ai trece de Drumul Regelui, că e la loc cam deschis şi poate fi cu primejdie.

N’am prea dormit în noaptea aceea, că erau purici mulţi în stână şi m’am sculat dimineaţa cu pielea roşie. Am pornit-o devreme, cum îi stă bine călătorului, ca să ajung seara la Polovragi. Cum am trecut de Drumul Regelui, coamele munţilor s’au îndulcit, am pătruns în plaiul Novacilor, de aici m’am descurcat în pădurişuri şi am prins a coborî spre valea Galbenului, dar nu înainte de a fi zăbovit aproape un ceas uitându-mă la o salamandră (gorjenii de la munte îi spun şolomândriţă) ce mi se ivise în cale şi minunându-mă de liniştea şi frumuseţea ei. Am mers încet pe valea Galbenului, că era încă devreme, m’am mai odihnit pe nişte buşteni, şi numai după ce s’a lăsat întunericul am intrat în Baia de Fier, m’am ferit pe lângă uliţele Sohodolului, am trecut Olteţul prin apă şi, în sfârşit, după trei zile, am bătut încet în poarta din spate a mânăstirii.

Dând cu ochii de mine, părintele Bica s’a bucurat şi s’a speriat. Mă vedea viu, dar faţa îmi era crăpată şi buzele îmi sângerau de vântul muntelui. Şi mai era ceva: plutonierul Moacă mă căuta în toată ziua, uneori şi noaptea; făcuse şi o descindere, cotrobăind prin toate chiliile şi făgăduind că pune el mâna pe mine. Nu era chip de stat. Am făcut o baie, m’am uns cu nişte alifii pe faţă, stareţul mi-a dat să beau ţuică bătrână şi m’a îndemnat să mănânc bine şi m’a culcat în spatele cuptoarelor brâncoveneşti, lăsând câinele slobod pe dinafara zidurilor. Trebuia să plec fără întârziere, numai că nu ştiam unde, nu aveam nici o ţintă; răscrucea aceasta nehotărâtă, de câine rătăcit, am mai avut-o de câteva ori în viaţă şi e foarte dureroasă.

Dimineaţa s’a arătat ploioasă şi rece; curgea mărunt şi des, ca la munte, şi prin ploaie s’a ivit un camion militar, cu câţiva soldaţi de pe la Ploieşti, care veneau în fiecare toamnă pentru aprovizionare şi cumpărau de la mânăstire mere şi nuci pentru regimentul de apărare antiaeriană. După ce soldaţii au încărcat sacii şi lăzile, stareţul le-a spus că are un părinte cam bolnav, care trebuie să meargă la doctor, şi i-a rugat să-l ia cu ei. Loc în cabină nu era, aşa că m’am urcat pe saci şi m’am acoperit cu prelata camionului, lăsându-mi doar ochii afară. Aşa am străbătut satul şi am trecut prin faţa postului de jandarmi, unde plutonierul Moacă şedea crăcănat, cu mâinile în şolduri.

În Râmnicu-Vâlcea, camionul trebuia să stea vreo două ceasuri, la un garaj, pentru oarecare reparaţie. Părintele Bica îmi spusese – din auzite – că Radu Gyr, surprins de evenimente, se hotărâse şi el să fugă din ţară, spre Ungaria-Austria, dar că într’un moment de disperare încercase să se sinucidă bând otravă. Se afla în spital. Am profitat de ocazie şi m’am dus să-l văd. Nu vorbea aproape deloc, avea gâtlejul ars, o parte din otravă i se scursese pe la cheotoarea gurii şi-i pârjolise bărbia. Era slab, foarte slab. Am mai înţeles că nu mai avea bani să plătească spitalul şi că urma să fie dat afară. Atunci am simţit nevoia să-i dau pribegiei mele o ţintă, un scop, cel puţin pentru moment, şi m’am hotărât să mă duc la Bucureşti şi să fac o colectă printre prieteni şi camarazi, pe care să i-o aduc lui Gyr.

Cu acest gând mi-am continuat călătoria pe acel camion. Soldaţii erau veseli, vorbăreţi, se întorseseră teferi de pe front şi aşteptau sfârşitul real al războiului. Aveau cu ei sticle de vin şi le făceau semne neruşinate femeilor de pe marginea şoselei, strigându-le pe ruseşte: Hazoaica, idi suda!, cum auziseră ei prin Ucraina, şi râdeau zgomotos de sperietura femeilor. Prin judeţul Dâmboviţa am ajuns din urmă convoaie lungi de prizonieri nemţi, escortaţi de pe margini de soldaţi sovietici cu mantale lungi şi baionete la puşcă. Mi-am adus aminte cum prin 1939 ieşisem şi eu din internat la Şoseaua Olteniţei să văd cum trec spre Bulgaria trupele germane, impecabile în carele lor blindate şi în uniformele noi, purtând cu mândrie mesajul unei cruciade; acum treceam pe lângă oameni nebărbieriţi şi jegoşi, cu hainele pline de noroi, fără centuri, încovoiaţi de oboseală, îndemnaţi la drum de strigătele escortelor. Femeile de prin sate ieşeau la porţi cu găleţi cu apă şi le îmbiau prizonierilor; cei din margine îşi umpleau gamelele şi le treceau apoi, din mână’n mână, celor din mijloc, şi nemţii mi se dovedeau sobri şi disciplinaţi chiar în marşul lor spre îndepărtatele lagăre de concentrare din inima Siberiei. Din când în când îşi potriveau pasul şi cântau încet şi trist, cine ştie, poate vreun cântec de dor de la ei de-acasă, pe care acum şi-l aduceau aminte. Camionul trecea pe lângă ei şi-i stropea cu noroi.

La Bucureşti n’am găsit pe nimeni, nici măcar pe Grigore. Universul meu părea pustiu, toţi erau împrăştiaţi. Fratele meu – care între timp fusese eliberat pe baza unui decret de suspendare a pedepsei, dat de Antonescu – se afla „concentrat” pe undeva prin Vlaşca; autorităţile nu aveau încredere să-l trimită pe frontul de vest. Am căutat să-i pipăi pe legionari şi am aflat că unul dintre ei, Cornel, cu care stătusem în aceeaşi celulă la Jilava, fusese eliberat şi locuia, cam ferit, în casa unui prieten din Făgăraş. I-am luat adresa şi am plecat. Trenul era supraîncărcat de civili, şi mai ales de soldaţi, am călătorit în picioare, înghesuit între mantale soioase. Pe la Braşov m’am umplut de păduchi. L-am găsit pe Cornel singur în acea casă şi i-am vorbit de Radu Gyr şi l-am întrebat dacă poate face el ceva pentru nefericitul poet, prin legionarii cu care bănuiam că are legături. Cornel m’a ispitit dacă aş fi de acord să activez într’un grup organizat, căci a venit vremea marii rezistenţe împotriva cotropitorilor şi e nevoie de oameni. La răspunsul meu negativ, că nu mă vreau implicat într’o asemenea organizaţie, Cornel s’a arătat puţin abătut şi apoi a vorbit despre altceva, fără să mai pomenească nici numele lui Radu Gyr. Mai aveam o oră până la trenul următor şi i-am spus lui Cornel că am păduchi şi i-am cerut voie să fac o baie – şi m’am îmbăiat fierbinte, cu mare poftă, şi am plecat la gară.

Când am ajuns la Sibiu, eram deja bolnav. Călătorisem pe scară şi apoi între vagoane şi curentul îmi pătrunsese trupul înfierbântat şi aveam febră. Nu am stat mult în Sibiu, atât cât să aflu că, din cauza evenimentelor, Universitatea nu-şi va deschide cursurile decât la începutul anului viitor, prin ianuarie sau februarie. Eu încă nu ştiam unde să mă duc şi, după oarecare cumpănire, m’am gândit la Mama Olga şi m’am hotărât să cer adăpostul Bistriţei.

Seara am ajuns în gara Băbeni, unde trebuia să aştept până a doua zi, când urma să iau trenul forestier, care căra buşteni de la Bistriţa. O ploaie mocănească, măruntă şi rece, făgăduia să nu se mai termine. Mă răscoleau febre şi ameţeli, tuşeam. Sala de aşteptare a gării, mică şi puchinoasă, era ticsită de trupuri aşternute pe podea, bărbaţi şi femei, ţărani şi soldaţi. De cum am deschis uşa, m’a izbit o duhoare de aer oţetit şi am ieşit repede afară. Gara era pustie, câteva becuri chioare licăreau prin ploaie. M’am învârtit o vreme şi, în cele din urmă, mi-am găsit un adăpost sub streaşina magaziei de mărfuri, în partea cealaltă a liniilor, unde m’am lungit pe podină, mi-am pus servieta sub cap şi m’am învelit cu rasa. O perdea de apă ţârâia pe lângă mine din streaşină, dar altfel era linişte şi încercam să adorm. Aţipisem, când m’am trezit cu lumina unui felinar jucându-mi peste pleoape. Paznicul gării m’a întrebat ce e cu mine şi mi-a ordonat să părăsesc locul, căci legea nu-mi dă voie să stau noaptea lângă magazia cu mărfuri. Explicându-i eu că în sala de aşteptare nu mai e nici un locşor şi că nici nu se poate sta din cauza aerului, paznicul a mai trecut o dată felinarul peste mine şi a fost de părere să cer bunăvoinţa impiegatului de serviciu, poate îmi îngăduie să stau la el în birou, că tot nu mai are trenuri până mâine dimineaţă.

Impiegatul mai avea pe cineva cu el, un cunoscut, care se cinstea de unul singur dintr’o sticlă.

– Şezi cu noi, părinte, mi-a zis el fără să mai aştepte aprobarea gazdei, şi trage-i şi dumneata din ţuica asta bătrână, că văd că-ţi curge nasul şi zeama asta de prune o să-ţi facă bine, doctorie, domnule, nu glumă, pe onoarea mea, ia şi trage-i!

I-am tras. Într’adevăr, îmi curgea îngrozitor nasul şi nu mai aveam batiste şi îmi era ruşine şi mă duceam afară să-l suflu în ploaie şi mă întorceam pe scaunul de lângă masă şi-i mai trăgeam o dată, adânc, cu un fel de disperare, şi domnului cu sticla îi făcea mare plăcere. M’am ameţit, am pus cotul pe masă şi capul pe cot şi am dormit până spre ziuă, când se apropia un tren şi băteau ciocanele în nişte clopote.

Trenuţul de munte nu avea vagon de pasageri în ziua aceea şi a trebuit să călătoresc pe o platformă deschisă, pisat de ploaia măruntă şi rece, până ce am simţit-o la piele. La Genuneni, pe valea Bistriţei, trenuţul a stat mult, apoi fochistul a strigat că undeva, mai la deal, apa rupsese malul şi dărâmase linia, aşa încât nu se mai poate merge înainte. Am pornit-o pe jos, şi am mers aşa, tot prin ploaie, dar şi prin noroi, preţ de două-trei ore, şi mi se părea că nu mai ajung.

M’am prăbuşit pe un scaun în chilia Mamei Olga.

Era acolo în mânăstire o călugăriţă mai în vârstă decât colegele ei, studentă la medicină în anul şase, aproape doctoriţă. Chemată urgent de stareţă, mi-a făcut un examen cu termometrul şi stetoscopul şi a spus că aveam o aprindere de plămâni; febra urcase la peste patruzeci de grade; trebuia să fiu dus undeva la spital. Mama Olga (căci aşa aveam să-i spun de acum înainte, cât va trăi) i-a făcut doctoriţei semn să plece şi a chemat-o pe Ţaţa Linica, o femeie voinică de tot, aciuată pe lângă mânăstire (avea şi o fată călugăriţă) şi făcea ascultare la coteţele de găini.

– Linico, i-a zis Mama Olga, acesta e părintele Vartolomeu şi are aprindere de plămâni. Proasta aia de Olga (pe doctoriţă o chema tot Olga) zice să-l ducem la spital, dar ea învaţă carte multă şi tot nu le ştie pe toate. Tu eşti meşteră la d’astea, Linico, şi închipuie-ţi acum că Sile al tău ar fi bolnav cu aprindere de plămâni şi doctorii lui de la armată n’ar şti ce să-i facă şi tu nu te uita la părintele că e părinte şi zi-i că e băiatul tău şi, uite, ai odaia stăreţească de alături şi să-l faci pe părintele bine…

Într-adevăr, Ţaţa Linica nu s’a uitat că eram ce eram şi m’a dezbrăcat şi m’a tras pe tot trupul cu mâinile ei vânjoase şi m’a înfăşurat în cearceafuri ude şi apoi uscate şi iar udate cu spirt şi m’a tot frământat până ce mi-a scăzut febra.

Două zile am zăcut în odaia stăreţească şi Mama Olga venea din chilia ei de alături şi-mi aducea ceaiuri şi-mi ţinea mâna pe frunte. Între timp a aflat tot ce mi se întâmplase şi că eram fugar. A trimis o maică la Polovragi, să-i spună părintelui Bica unde mă aflu şi că să nu aibă nici o grijă.

Convalescenţa a durat vreo trei săptămâni. Fusesem dus în casa de lângă poartă, în afara cetăţii, unde nu mai locuia nimeni, cu sfat să nu mă arăt la vedere. Aveam o odaie curată, cu sobă de teracotă şi masă de scris. Mama Olga îmi trimitea mâncare de la stăreţie, cu câte un pahar de vin, iar seara mă chema uneori să cinăm împreună şi să mai stăm de vorbă. Şcolile mânăstirii îşi începuseră cursurile şi îşi duceau viaţa normal, dar Mama Olga, care era o mare iubitoare de teatru şi regiza spectacole cu elevele (ea însăşi scrisese o dramatizare după Punguţa cu doi bani), îmi mărturisea că ar vrea să pregătească o nouă serbare şi că duce mare lipsă de texte potrivite. M’am oferit să scriu eu o asemenea piesă şi în cele trei săptămâni am dat-o gata şi i-am dăruit Mamei Olga manuscrisul, în semn de recunoştinţă. Nu l-am cerut niciodată înapoi.

Scriam în odaia mea de lângă poartă, cuprins de nostalgia toamnei. Ploua interminabil, priveam prin perdea ceasuri întregi cum se mişcă negurile pe munţi şi cum se desfrunzesc nucii şi castanii de pe marginea aleii. Veneau să mă vadă viitoarele mele colege de universitate, studente la diferite facultăţi. De patru din ele, cam de o vârstă cu mine, m’am apropiat cu deosebire şi între noi s’a închegat repede o prietenie de durată. Ele îşi ziceau „Brâul Voinicului”, încercau să-mi alunge tristeţile şi-mi cântau melodii dulci, învăţate de la părintele Puşoiu, dascălul lor de muzică. Îmi aduceau lemne de foc şi apă de spălat pe cap, în care fierseseră frunză de nuc, iodată, bună împotriva mătreţii. Dar înţelesesem că ele mâncau sărăcăcios la masa de obşte („foloştină, dragă, mai pune foloştină!”) şi observam cum le luceau ochii când se întâmpla ca maica Eliodora să-mi aducă tava cu bunătăţi de la stăreţie şi făceam ce făceam şi împărţeam mâncarea cu ele. Toate cântau frumos, şi Galiani, şi Florentia, şi Tatiana, mai puţin Artemia, şi toată viaţa mi-oi aduce aminte cu mare duioşie de viersurile lor.

Sănătatea mi se făcea tot mai bună pe zi ce trecea. Dar, vai!, la un moment dat am început să-mi dau seama că mă vindecam dintr’o boală şi mă împătimeam de alta. Chipul maicii Artemia se amesteca tot mai des în gândurile mele şi când auzeam că se deschide uşa la intrare îmi plăcea să cred că e ea. Nu era frumoasă, dar avea ochi migdalaţi şi făptură de trestie neagră. Era orfană – copil găsit –, nu-şi cunoştea părinţii, crescuse şi învăţase carte în mânăstire, devenise călugăriţă prin inerţie, nici nu-şi închipuise că ar putea să nu devină, nici o mângâiere maternă nu se abătuse vreodată asupră-i, dragostea Mamei Olga era colectivă, viaţa la grămadă nu îngăduia aplecări deosebite, şi poate tocmai de aceea Mama Olga căşunase cu răsfăţul pe Puiu. Artemia îmi aducea nu numai lemne la sobă, ci şi flori de tufănică în glastra de pe masă, pe care le potrivea îndelung, cu mâinile ei delicate. Îi citeam câte o pagină-două, ea se interesa dacă am hârtie destulă şi ascuţitoare de creioane, şedea rezemată de sobă şi-şi deschidea tot mai mult sufletul. Avea douăzeci de ani când devenise studentă la medicină, învăţa bine, nu fusese lipsită chiar de unele ispite. Se afla odată, cu oarecare treabă, în biroul unui magistrat din Sibiu, când acesta a prins-o în braţe şi a sărutat-o pe gură, după care maica Artemia a fugit repede la cămin, pipăindu-se pe burtă, şi i-a confiat Florentiei, cu mare spaimă, teama că ar fi rămas însărcinată…

Eu mă simţeam rănit la suflet şi nu făceam nici un efort să mă vindec; dimpotrivă, simţeam plăcere să mă las învăluit de mâhniri. Îmi era mai greu să ştiu ce simte trestia aceea grăitoare, căreia îi pândeam paşii pe coridor. Într’o noapte am slujit la Utrenie; a doua zi s’a apropiat de mine Galiani, puţin îngrijorată, şi mi-a confiat că nu ştie ce se întâmplă cu Artemia, că în timp ce eu ziceam ectenia în mijlocul bisericii, ea plângea în strană.

Din acest început de toropeală m’a smuls pe neaşteptate vestea că nişte agenţi de Siguranţă de pe la Horezu se tot arată prin preajmă şi întreabă dacă nu e cineva străin prin mânăstire. M’am sfătuit cu Mama Olga şi m’am hotărât să mă mut pentru o vreme la Arnota.

Când am ajuns la jumătatea urcuşului, pe cărarea şerpuită, la vale ploua şi la deal ningea şi eu mă aflam la hotarul dintre pădurea de aramă şi pădurea de argint. La Arnota am stat numai câteva zile; stareţul mi-a dat să înţeleg că locul nu e prea sigur. Luasem de la Bistriţa nişte cărţi pe care nu am avut vreme să le citesc decât în parte (printre ele, Mi se spune Dulgherul).

Piatra de pe mormântul lui Matei Basarab, din biserica mânăstirii, nu mai avea inscripţie. Stareţul primise ordin de la nişte inşi să radă inscripţia cu dalta, că s’a isprăvit cu domnii şi cu boierii şi cu toţi exploatatorii poporului, dar el nu se îndurase să comită un asemenea sacrilegiu şi preparase un lapte de ciment pe care l-a turnat peste inscripţie şi care, la vremea cuvenită, putea fi scos cu uşurinţă. Începuse negarea radicală a tradiţiei; istoria românească începea cu 23 august 1944!

Acolo, la Arnota, m’am pomenit într’o bună zi cu taică-meu. De grijă şi de gura mamei, luase drumul pe jos de la Glăvile până la Polovragi, să-mi afle de urmă. De cum a ajuns, în prima noapte plutonierul Moacă a înconjurat mânăstirea cu o ceată de haidăi şi a năvălit pe taică-meu, luându-l la întrebări... Omul s’a jurat că nu ştie nimic – şi la ceasul acela nu ştia – şi că de aceea venise, să afle ceva de feciorul lui. A doua zi a aflat de la stareţ că sunt la Bistriţa, a luat drumul pe sub munte şi, îndrumat de Mama Olga, ajunsese acum la Arnota şi se uita lung la mine şi fuma tutun. L-am liniştit cum am putut, rugându-l îndeosebi s’o liniştească pe maică-mea, şi l-am trimis acasă. Am coborât cu el până la Bistriţa, unde Mama Olga voia să mă vadă.

* * *

Mama Olga, tot mai îngrijorată de agenţii care intrau acum prin mânăstire şi puneau întrebări piezişe, făcuse un plan şi hotărâse să mă trimită în creierii munţilor, mai la adăpost. Auzise de schitul Pătrunsa şi de bătrânul care vieţuia acolo şi m’a îndemnat să mă duc mai întâi pentru o cercetare a locului şi omului. Mi-a pregătit o pereche de desagi cu de-ale gurii şi l-a chemat pe un om de încredere, pe care l-a plătit, să-mi ducă desagii pe cal, până la Pătrunsa. Am luat aşadar calea muntelui, ca la o zi de mers, pe iarnă, şi calul ducea desagii voiniceşte şi omul îl purta de hăţ printre stâncile ninse şi mai mult tăcea. Avea faţa aspră, de muntean, şi nasul cam coroiat; din loc în loc se oprea să se odihnească, îşi răsucea o ţigară şi nu ştiu de ce-mi venea să cred că el trebuie să fi fost ciobanul care-l omorâse pe Nichifor Lipan. M’a lăsat la schit şi a plecat în aceeaşi seară.

Văzusem schitul de departe, răsărit pe o dâlmă ce curgea din vârful Albu, la adăpostul unui smoc de brazi. O bisericuţă ca un giuvaer, ctitorie a episcopului Climent al Râmnicului (pe acest loc îl născuse maică-sa, fugită din faţa turcilor), se învecina cu o căsuţă acoperită cu şindrilă. Între ele, un beci săpat în pământ, din care se vedea doar acoperişul. Părintele Veniamin, un bătrân cu barba albă şi mare, trăia aici de peste cincisprezece ani, singur, în tovărăşia celor doi câini cu care îşi împărţea mămăliga. Bătrânul m’a primit cu mirare şi mi-a ascultat minciunile fără să le creadă, apoi s’a înseninat când am început să-i spun adevărul şi cam ce căutam pe acolo. S’a arătat bucuros să-mi dea adăpost şi m’a încredinţat că la o vreme ca aceasta mai ales, pe iarnă, între Sfântul Dumitru şi Sfântul Gheorghe, faţă de om nu se arată pe acolo, fără numai cine ştie cum, vreun cioban cu oarecare treburi năvalnice. În vremea războiului fusese supărat doar de nişte dezertori, care-l ţinuseră legat vreo câteva ceasuri, în care timp ei au făcut mai multe mămăligi din cât mălai găsiseră; dar era bucuros că nu-i împuşcaseră câinii.

Căsuţa avea o singură încăpere, o chilie cu sobă şi două paturi (în fapt, nişte scânduri puse pe câte două capre de lemn), o masă şi o găleată cu apă. El se odihnea pe patul de la gura sobei, de unde mai toată noaptea îmbucăturea jăratecul cu câte un butuc, pentru mine a aşternut nişte fân uscat pe scânduri şi a întins o ţoală deasupra; era tot ce avea el mai bun. Mi-a îngăduit să trag masa lângă pat şi chiar să folosesc seara lampa cu petrol, dar cu flacăra micuţă; nici lumânări nu prea avea. Se bucura că are cu cine sta de vorbă; de atâta amar de vreme se încercase să-şi facă un ucenic care să stea cu el la pustnicie, dar singurătatea aceea era greu de îndurat şi el rămânea tot de unul; şi mai era bucuros că are cine să-i cânte la strană şi putea astfel să facă Duminica Liturghie. Noaptea se lăsa devreme, serile erau lungi, şedeam de poveşti o vreme, apoi eu mă aşterneam pe scris, chiorât la fitilul mic; bătrânul se trezea fără greş la timpul când tăciunii clipeau leşinaţi, mai vâra un butuc în sobă, se făcea că nu mă vede şi deseori se prefăcea că doarme. Dimineaţa porneam pe poteca din poieni şi mă spălam la izvorul captat pe un jgheab de lemn şi mă uitam la urmele lupilor care urlaseră noaptea prin apropiere, îngânaţi de câinii care nu se dezlipeau nicicum de peretele chiliei. Muzica aceea nocturnă, a lupilor şi câinilor, mi-a rămas multă vreme în urechi, şi senzaţia ei contrasta grozav cu priveliştea splendidă a dimineţilor, când gerul îmbrăca arborii în chiciură scânteietoare şi prefăcea totul într’o împărăţie de cristal; mergând spre izvor, nu mă puteam stăpâni să nu rostesc cu voce înaltă: Mare eşti, Doamne, şi minunate sunt lucrurile Tale şi nici un cuvânt nu este îndeajuns spre lauda minunilor Tale! Bătrânul se apropiase de sufletul meu, eu mă apropiasem de al lui, şi aşa am rămas până în ziua de astăzi, când el e tot bătrân, a trecut mult de optzeci de ani şi îmi scria mai deunăzi, tare necăjit, că pierduse două măsele… Intrasem în postul Crăciunului şi hrana noastră era aproape invariabilă: o zi mâncam ciorbă de cartofi dulce, în alta ciorbă de cartofi acrită cu zeamă de varză; şi, bineînţeles, veşnica mămăligă, împărţită pe din două cu câinii. Eu mai adusesem nişte pâini, fasole şi legume, dar brânza am pus-o pe poliţă, în beci, pentru vremea sărbătorilor. Păream bine aşezat şi mă gândeam să-i dau de ştire Mamei Olga că o să stau la Pătrunsa până s’or mai limpezi vremurile.

Să fi fost numai acesta motivul pentru care, după vreo zece zile, am luat drumul spre Bistriţa? Să-mi fi poruncit cumva şi demonul care-mi tot aducea aminte de ochii maicii Artemia? Oricum, era şi un anume neastâmpăr care mă aventura în pustietatea aceea de zăpadă şi mă făcea în stare să ghicesc cărările munţilor acoperite de alb. Am potrivit să ajung noaptea în satul Pietrenilor şi să ajung la mânăstire pe întuneric, strecurat ca un hoţ pe poarta din spate.

Până târziu de tot am stat la voroavă cu Mama Olga. Vremurile se schimbau, asta era sigur, şi nu existau semne îndestulătoare că România va fi protejată de puterile apusene. Poliţia, Jandarmeria, Siguranţa statului erau tot mai mult acaparate de comunişti, peste tot se pornise o vânătoare împotriva rămăşiţelor fascismului. Janghinoşii de până ieri deveniseră puternicii satelor şi tot mai des spuneau că „de acum s’a isprăvit cu…”

– Vezi, părinte, îmi spunea Mama Olga torcând din nelipsita ei furcă, de ani de zile deschid dimineaţa aparatul de radio, ca să aflu ştirile, şi de ani de zile aud vocea aceea de copil, la deschidere, spunând Tatăl nostru; de la un timp mă simt fericită de câte ori o mai aud, ca şi cum mâine s’ar putea să nu mai fie. A venit vremea, părinte, ca lucrurile mici să ne dea bucurii mari.

În seara aceea a venit pe la stăreţie şi domnul Sandu; avea la moara lui un dinam generator cu care-i furniza mânăstirii electricitate. De mulţi ani era prieten al casei, vânător încercat şi mare cunoscător al munţilor. Mirat şi el de cutezanţele mele – care, se vedea limpede, îi plăcuseră –, a fost de părere că nu e cuminte să zăbovesc pe vale, căci din ce vedea el mişcându-se prin sat, nu era bine. Dar a mai fost de părere că nu e deloc înţelept să cutreier munţii pe vreme de iarnă fără nici un fel de apărare şi, cât am mai băut o cafea, s’a repezit până acasă şi mi-a adus un pistol şi m’a învăţat cum să-l folosesc la nevoie şi cum să-l port asupră-mi, cu un glonţ pe ţeavă şi piedica închisă (piedica e aici, vezi, ţâmburuşul ăsta, pe care-l mânuieşti cu degetul cel mare). Între timp, maica Atanasia, econoama, îmi pregătise un rucsac cu de-ale gurii (pâine, făină de grâu, orez, prune uscate, zahăr, cafea), dar cu provizia de ţigări fusese mai greu (domnul Sandu nu fuma) şi se bătuse la uşa diaconului Tucu. Astfel încărcat şi înarmat, cu mult înainte de ziuă părăseam mânăstirea şi mă apucau zorile deasupra Pietrenilor. N’o văzusem pe maica Artemia şi-mi părea rău şi-mi devenea dureroasă pribegia aceasta de câine hăituit.

Mergeam tot pe urme proaspete de fiare, alb tipărite în albul zăpezii, îmi pipăiam pistolul din buzunarul dulămii şi mi se părea că-mi e ciudă că nu se iveşte nici un lup. Dacă s’ar ivi, pe neaşteptate, de după fagul acela gros, aş avea oare timp să scot pistolul, să trag piedica şi să împuşc lupul înainte ca el să sară la mine? Dacă cumva mă zăpăcesc şi nu mişc piedica cum trebuie? N’ar fi mai bine să-l ţin despiedicat? … Am lăsat ţâmburuşul în jos şi a rămas aşa. Trecusem de fântâna Bărbăteştilor, drumul se făcuse anevoios prin stâncărie, m’am căţărat pe nişte ţancuri, am alunecat pe o limbă de gheaţă şi m’am prăbuşit chiar pe partea unde ţineam arma; pistolul era despiedicat şi nu cu multă greutate mi se putea slobozi glonţul în trup. Ar fi fost o moarte absurdă, de om tâmpit. Dacă m’ar mânca lupii, tot ar fi un sens; dar să te împuşti singur, din prostie, e cu desăvârşire absurd. Gândul acesta mi-a dat un fior de amărăciune, am pus piedica pistolului la loc şi de atunci n’am mai umblat la ea. Ajuns la schit, am ascuns pistolul în peretele beciului, printre pietre, şi cred că până la urmă a prins şi ceva rugină. Bătrânului nu i-am spus nimic.

S’a scurs luna noiembrie, şi s’a scurs aproape şi decembrie, cu aceleaşi seri sfătoase şi aceleaşi nopţi aplecate pe masă (îmi adusesem de la Bistriţa şi o bună provizie de lumânări), a venit şi a trecut un Crăciun fără colinde, cu o Liturghie în doi, la altarul lui Climent. Mă săturasem de scris, bătrânul nu mai avea ce povesti; ochii îmi osteniseră, dar nu de lumânare, ci de cât iscodeau fereastra la fiece lătrat al câinilor. Viaţa de fugar face din tine un fel de fiară veşnic la pândă, orice mişcare îţi dă tresăriri de primejdie. La aceasta se adaugă şi spaima că odată cu tine va fi arestată şi gazda şi vei trage cu tine, prin interogatorii şi puşcării, oameni care n’au vrut altceva decât să-ţi facă ţie un bine. Ştiam că într’o lună sau două vor începe cursurile la universitate, eu şedeam atârnat între cer şi pământ, fără nici o certitudine, fără nici o perspectivă, ascuns în creierii munţilor. Nu era însă mai puţin adevărat că odată cu redeschiderea universităţii se vor duce la Sibiu şi maicile studente de la Bistriţa, şi maica Artemia cu ele...

Într’o bună zi mi-am aruncat rucsacul în spinare, i-am mulţumit părintelui Veniamin şi mi-am înfipt genunchii în nămeţi, tăind o dâră albă prin zăpada Plăieţului.

I-am spus Mamei Olga că eu am să mă duc la Târgu-Jiu, la Legiunea de Jandarmi, şi am să mă predau. Să se aleagă: ori mă lasă liber, ori mă trimit la puşcărie. Se înfiinţaseră nişte „comisii de triere” în mai toate oraşele ţării. O astfel de comisie era alcătuită dintr’un magistrat şi patru membri, câte un reprezentant al fiecăruia din cele patru partide care formaseră guvernul: comunist, social-democrat, ţărănist şi liberal. Aceste comisii aveau puterea de a-i cerceta pe toţi cei care se găseau în stare de arest pentru raţiuni politice şi de a decide pe care anume să-l pună în libertate sau să-l trimită la închisoare. În faţa unei astfel de comisii urma să apar şi eu şi... ce s’o alege, s’o alege. Fugar nu mai puteam să stau. Şi de ce să stau? Ce anume făcusem? Primisem nişte ziare subversive de la un om faţă de care aveam obligaţii morale şi materiale; dar nu le citisem, nu le copiasem, nu le multiplicasem, nu le dădusem altora să le citească. Îmi primisem pedeapsa, o executasem în întregime, ce mai aveau cu mine? De ce trebuise să mi se dea domiciliu obligatoriu?

Mama Olga era învăţătoare şi se cunoştea cu un coleg de la Târgu-Jiu, care acum se arătase a fi fost un vechi comunist. Se întâlniseră de multe ori pe la conferinţele învăţătorilor şi rămăsese cu impresia că domnul Modoran e nu numai un om cumsecade, ci şi cu consideraţii deosebite faţă de surorile Gologan. A ţinut cu mine un sfat îndelungat şi mi-a pus în buzunar o scrisoare către colegul ei, rugându-l să pună o vorbă bună pentru mine în comisia aceea, fie că el era membru, fie că nu era. Comuniştii nu erau prea mulţi la vremea aceea, mai ales din cei vechi, şi, oricum, domnul Modoran trebuie că avea destulă influenţă. Important – şi foarte important – era ca scrisoarea să ajungă în mâna destinatarului fără să fi fost interceptată. Dacă nu era vorba chiar de o conspiraţie, confidenţialitatea era o condiţie esenţială.

Pentru noaptea aceea şi ziua următoare, Mama Olga l-a rugat pe părintele Ilarion – „Bunicul”, cum îi spuneau mai toate maicile din mânăstire, cărora le era duhovnic – să mă găzduiască în cămăruţa din spatele chiliei lui, sus, în casa preoţilor. Domnul Sandu nu a mai voit pistolul înapoi, zicea că mi-l dăruise mie, iar eu l-am aruncat în privata părinţilor, a cărei hazna era foarte adâncă.

Seara am plecat din mânăstire, cu o traistă pe umăr, şi am luat în piept dealurile dinspre Hurezi. Bătuse un vânt căldicel prin părţile locului, se făcea moină, tot drumul, deşi de munte, era un noroi amestecat cu zăpadă, prin care mi se îngreuiau bocancii. Dar mergeam cu nădejde, fără oprire, întunericul şi vremea rea fiindu-mi atunci prieteni buni. Aşa am ocolit târgul Hurezilor şi am străbătut, încă vreo douăzeci de kilometri, Vaideenii, Recea, Racoviţa. După miezul nopţii intram în satul Polovragi şi nu aveam drum lăturalnic până la mânăstire, unde voiam să-l văd pe părintele Bica şi de unde trebuia să-mi iau câteva schimburi. Satul avea însă lumină electrică şi mulţi gospodari îşi ţineau becurile aprinse pe la porţi şi grajduri şi numai Dumnezeu mă ştie cum m’am strecurat din umbră în umbră, urmărit de gândul că plutonierul Moacă poate fi în patrulare. Dacă mă prinde şi dă de scrisoare, totul e pierdut – sau, dacă nu totul, o bună parte din nădejde.

N’am rămas la mânăstire decât un ceas şi m’am grăbit să trec Olteţul la Baia de Fier, ca să prind cursa de Târgu-Jiu. Ştiam că pleacă foarte de dimineaţă. La pod am auzit paşi în urma mea şi m’am găbit mai abitir, aproape că fugeam. Alte umbre grăbite, desprinse din noapte, se strecurau pe uşa autobuzului. M’am aşezat pe banca din fund, cât mai la nevedere. Biletele nu se dădeau la intrare, ci în timpul mersului. Se apropia ora plecării, autobuzul era plin, şi deodată am zărit o şapcă rotundă profilată pe parbriz, cam către mijloc şi drept în faţa mea. Trebuie să fie Moacă, mi-am zis, asta e şapcă de jandarm. Merge cu oarecari treburi la şeful de secţie din Bumbeşti-Piţic. Oricum, va coborî înaintea mea, important e ca el să nu ia act de prezenţa unui călugăr în autobuz. Pe drum a început distribuirea biletelor. Încasatorul şedea în faţă, lângă şofer, şi fiecare călător se ducea acolo, unde licărea o lanternă. Eu m’am lăsat mai la urmă. Şapca nu s’a mişcat; evident, purtătorul ei avea dreptul să călătorească fără bilet. Nu m’am mişcat nici eu. L-am rugat pe vecin să fie atât de bun şi să ia un bilet pentru mine, şi i-am dat banii. Vecinul nu s’a mişcat nici el, ci a preferat sistemul „din mână’n mână”. A urmat o conversaţie în lanţ, şi fiecare replică îmi azvârlea câte un ştreang de gât:

– Un bilet pentru părintele!

– Dă un bilet pentru părintele!

– Până unde mergi, părinte?

– Poftim biletul pentru părintele!

– Ia biletul, părinte!

– Ai dat restul pentru părintele?

– Cât mi-ai dat, părinte?

– Poftim restul pentru părintele!

– Ia-ţi restul, părinte!

Aş fi intrat sub bancă dacă ochii nu mi-ar fi fost lipiţi de şapcă. Dar şapca nu se mişca. Poate că Moacă mă şi văzuse şi mă fierbea acum la uscat. Când a prins a miji de ziuă, nici pomeneală de jandarm; sub şapcă se limpezea uniforma cenuşie a unui oarecare slujbaş de la Administraţia Financiară...

Nu l-am găsit pe domnul Modoran, era plecat undeva şi nu l-am aşteptat. Am lăsat plicul cuiva din familie, apoi m’am dus de-a dreptul la Legiunea de Jandarmi şi m’am înfăţişat comandantului.

– Unde mi-ai fost până acum, părinte?

– Fugar, domnule colonel.

– Bine că te-ai predat. Chiar de mâine dădeam ordin de urmărire pe ţară. Acum te duci în lagăr.

Lagărul, de data aceasta, nu mai era cel mare, din marginea oraşului, ci improvizat în localul unei şcoli primare ale cărei cursuri nu începuseră. Arestaţii, în mare parte legionari, şedeau îngrămădiţi în câteva săli de clasă. Paturi nu erau, dormeau pe jos; fiecare îşi avea compartimentul lui, desenat cu cretă pe podea. Mie mi-au făcut camarazii o favoare şi mi-au pus la dispoziţie tabla; stând ea ziua rezemată de perete şi numai noaptea aşternută pe podea, se ţinea mai curată.

Era cu noi în cameră şi o fată de prin nordul Gorjului, legionară; se purta îmbrobodită cu un tulpan negru, din care pricină i se spunea „Măicuţa”. Administraţia lagărului pretindea că ea e singura femeie şi că nu se plăteşte să se facă foc într’o cameră numai pentru ea. O ţineau acolo, cu bărbaţii la un loc, ceea ce nu se mai pomenise până atunci. „Măicuţa” mătura odaia, primea mâncarea la uşă, fierbea ceaiuri şi le împărţea nou-veniţilor, de obicei îngheţaţi. Când venea ora culcării, ne întorceam toţi cu faţa la un perete şi aşteptam până ce ea se dezbrăca, se învelea sub pătură în colţul ei şi zicea: Gata, mulţumesc. Unii legionari însă pretindeau că cei din administraţie o ţin într’adins acolo, ca să le-o arunce în cârcă şi să-i compromită moral. Se pare că în teama lor era ceva adevăr; s’a făcut oarecare scandal pe tema aceasta, proteste şi insinuări dintr’o parte şi din alta, „Măicuţa” a fost trimisă la un spital pentru expertiză medicală şi s’a întors biruitoare cu un certificat de virginitate. Dar îndată după aceasta a fost luată de acolo şi nu s’a mai văzut.

Comisia de triere funcţiona în cancelaria şcolii şi se întrunea, mi se pare, de două ori pe săptămână. Unul din membrii ei era social-democrat şi venea destul de des prin lagăr, se întreţinea cu arestaţii şi căuta să-i recruteze pentru partidul lui. Mi-a dat târcoale şi mie, destul de insistent, dar l-am rugat frumos să mă lase în pace, căci nu vreau să fac nici un fel de politică, ci doar să-mi văd de treburile mele. Oamenii erau chemaţi unul câte unul, zăboveau câte un ceas şi două şi se întorceau, cei mai mulţi, amărâţi; unii luau drumul puşcăriei, alţii, chiar dacă erau puşi în libertate, plecau cu pietroiul legat de picior: domiciliu obligatoriu.

Pe la sfârşitul lui ianuarie mi-a venit rândul şi am apărut în faţa comisiei. Nici azi nu ştiu dacă scrisoarea Mamei Olga a avut sau nu vreun efect. Eu m’am apărat cât am putut, cerând să fiu lăsat să mă duc la Facultatea de Medicină, unde fusesem admis şi ale cărei cursuri trebuiau să înceapă curând. Magistratul mă asculta cu interes şi simpatie, nici ceilalţi nu se uitau urât. Dosarul trecea de la unul la altul, preşedintele mai şuşotea câte ceva în dreapta şi în stânga. Când s’a pronunţat sentinţa, nu-mi venea să-mi cred auzului: eram pus în libertate, fără domiciliu obligatoriu.

– Du-te, părinte, mi-a zis magistratul, şi ţine-te numai de carte şi nu te amesteca în politică; politica nu e de dumneata, las-o pe seama altora, care ştiu s’o facă.

După cinci luni de pribegie, mai făceam un popas la Polovragi şi luam drumul Sibiului.

Studenţie transilvană

Sibiul devenise cetate universitară şi fremăta de tineret în acel început al anului 1945. Studenţii erau, mai toţi, destul de strâmtoraţi, dar trei ani de război îi învăţaseră cu lipsurile de tot felul şi înfruntau mizeria cu optimismul vârstei.

Mă aciuiasem în căminul preoţesc al Mitropoliei şi făcusem unele demersuri să obţin acolo locuinţă şi masă. Nu izbutisem. După şoaptele unora, pricina ar fi fost faptul că nu eram... ardelean. M’am dus la Poliţie, unde aflasem că se fac repartizări de camere disponibile pentru studenţi, şi am arătat carnetul de la Universitate. Bătrâna săsoaică la care am fost trimis s’a arătat atât de bucuroasă că în camera de la stradă n’o să mai stea ruşi (fusese până acum rechiziţionată de trupele sovietice), încât mi-a cerut o chirie destul de scăzută. Aveam acces la baie şi bucătărie. Bătrâna ţinea o prăvălioară în oraş, ziua lipsea de acasă şi numai foarte târziu mi-a destăinuit că mai avea doi feciori, ascunşi pe undeva prin munţi. Ruşii îi adunau pe saşi de pe unde îi găseau şi-i duceau cine-ştie-unde. De prin ascunzători ieşiseră unii fugari şi alţii intraseră în ele.

Aveam puţini bani, deşi mă bucuram de o bursă. Începuse inflaţia, războiul nu se isprăvise, mâncare nu se găsea. M’am lipit o vreme de cantina Oficiului Poştal (locuinţa mea se afla pe strada Poshen, cam în spatele Poştei), dar am fost poftit afară şi am mâncat apoi la o pensiune particulară, unde mai veneau câţiva elevi de liceu.

Îmi propusesem să mă ţin numai de carte şi să nu mă amestec în nici un alt sector al vieţii studenţeşti. Nu eram primul călugăr care studia Medicina; înaintea mea era părintele Vasile Şortan, un diacon de la mânăstirea Sâmbăta, protejat al mitropolitului Bălan, dar mult mai cunoscute erau cele patru călugăriţe de la Bistriţa; maica Olga Glejaru – care avea atunci vreo patruzeci de ani – studia în anul şase şi se mândrea că e prima monahie din ţară care peste numai câteva luni va deveni doctoriţă. Dar colegii mei de an, „balicii”, nou-veniţii, încă nu luaseră cunoştinţă de acestea şi se uitau cam miraţi când apăream în amfiteatru şi vedeau că-mi iau note ca oricare student sârguincios. M’am făcut cu adevărat cunoscut şi m’am impus la colocviul de osteologie, pe care l-am trecut cu nota 10; „ştiam o carte turbată”, cum începuse să se şoptească printre cei vreo trei sute de colegi. Şi am devenit chiar popular în sala de disecţie, unde lucrul meu era întotdeauna înainte cu una sau două zile faţă de ritmul general, aşa încât, mai în fiecare dimineaţă, cadavrul pe care lucram devenise obiectul unui adevărat pelerinaj; şi nu o dată eram chemat la alte mese de disecţie spre a-i ajuta pe colegii împotmoliţi în „prepararea” cutărei glande sau cutărui nerv. Disecţia prinsese a mă pasiona atât de mult încât, în schimbul câtorva ţigări (de care era mare lipsă) pe care i le dădeam laborantului Anania, mai-marele cadavrelor din morgă, obţineam câte o mână sau un cap şi lucram suplimentar, în afara orelor de program, mai ales când s’a făcut primăvară şi ţesuturile se alterau repede, din pricina căldurii. Atât profesorul Papilian, cât şi asistenţii săi nu încetau în a ne recomanda să respectăm cadavrele, căci pe ele ne întemeiam toată ştiinţa de a tămădui cândva trupuri vii, dar asta nu-i împiedica pe studenţii neserioşi, abia ieşiţi din pubertate, să facă tot felul de glume pe seama diverselor organe.

Într’o bună zi am fost chemat la o masă din capătul celălalt al imensei săli de disecţie, cu rugămintea de a-i ajuta pe studenţii de acolo să descopere măcar una dintre cele două glande ale lui Bartolin, nişte minuscule unităţi anatomice ascunse în ţesuturile perineale. Pe masa de tinichea era răstignit cadavrul gol al unei femei foarte grase, cu pielea încă albă, cu buzele şi unghiile rujate, cu picioarele desfăcute ca pe masa ginecologică, gambele fiindu-i priponite, cu sfori, de capătul celălalt al mesei. M’am aşezat pe scaun şi am început lucrul, un lucru dificil, într’adevăr, din cauza grăsimii neobişnuite, şi aşa destul de macerată de încercările neizbutite ale colegilor. În acest timp, ei şedeau potcoavă în spatele meu şi cred că puţini urmăreau cum încerc metoda sondei canelate; cei mai mulţi, destul de gălăgioşi, vorbeau între ei vrute şi nevrute şi s’a găsit unul care să se uite mai bine la cadavru şi să spună, cu gura pân’la urechi, că asta a fost o curvă patentată, că a văzut-o el pe la hotelul Împăratul Traian, că nu fusese o curvă oarecare, ci una de lux, care cerea bani mulţi. El râdea şi alţii se hlizeau, eu între timp am găsit glanda, s’a făcut linişte, le-am explicat, i-am pus să o deseneze pe caiete, i-am îndrumat cum s’o afle pe a doua şi m’am întors la masa mea şi mi-am continuat lucrul. Asemenea solicitări îmi deveniseră o rutină – nu i-am dat nici o importanţă, nu m’am gândit la ea, în ziua aceea nu s’a întâmplat nimic deosebit.

Seara am citit până târziu. Aveam în camera mea, prin bunăvoinţa laborantului Anania, o mulţime de oase şi preparate anatomice, un craniu şi chiar o inimă pe care o păstram într’un borcan cu formol, ca s’o „deschid” în ajunul examenului şi s’o am proaspătă în minte („deschiderea inimii” era una din probele practice cele mai grele).

Într’un târziu m’am culcat şi am avut un vis. Eram într’o splendidă sală de bal, cu pereţi de marmură şi candelabre de cristal, şedeam în spatele barului şi priveam încântat la mulţimea de perechi care dansau. Din mulţime s’a desprins o femeie tânără şi frumoasă, într’o rochie lungă, atât de lungă încât părea că nu merge, ci lunecă pe parchet. S’a oprit în faţa mea, surâzând cu o uşoară amărăciune şi mi-a spus: – Eu sunt femeia pe care ai disecat-o ieri. Colegii dumitale au râs de mine şi au spus că sunt curvă. Am venit să-ţi spun că sunt o femeie cinstită. Vezi copiii aceştia? Sunt ai mei!... Şi avea doi copilaşi de mână. Apoi a lunecat în mulţime.

M’am trezit terifiat. Am aprins lumina, oasele omeneşti parcă jucau pe masă, craniul clănţănea, inima din borcan începuse să bată. M’am dus în baie şi mi-am dat cu apă rece pe cap, am revenit, nu mă puteam linişti. Mă simţeam vinovat pentru faptul de a fi fost martorul vorbelor necuviincioase ale acelor măgari, fără să-i fi mustrat, fără să-i opresc, fără a le aduce aminte măcar de recomandările profesorului. Am citit Acatistul Maicii Domnului şi numai spre ziuă am aţipit puţin.

A doua zi m’am dus la Facultate, ca de obicei, dar eram tulburat şi simţeam nevoia să mă liniştesc. I-am cerut lui Anania să caute în registrele lui şi să-mi spună numele – dar numai pe cel de botez – al cadavrului de la masa cutare, dar să nu-mi spună absolut nimic altceva, nici un detaliu biografic sau de unde a ajuns acel cadavru în morga Facultăţii; în realitate, cred că-mi era teamă ca nu cumva spusele derbedeului să fi fost adevărate. O chema Maria. Când am trecut la prânz spre casă, m’am oprit la catedrala Mitropoliei şi i-am dat preotului de serviciu toţi banii pe care-i aveam, împreună cu un nume pe o hârtie, s’o pomenească pe femeia aceea atât cât va crede el că merită dania mea. A fost tot ce am putut face.

Profesorului Papilian nu i-am povestit întâmplarea. El era scriitor şi ar fi putut să aibă impresia că am fabricat şi îi „vând” un subiect de nuvelă fantastică. Îl vedeam zilnic în sala de cursuri (făcea admirabile lecţii de anatomie, care mai întotdeauna se isprăveau în aplauzele studenţilor), dar îl vedeam din când în când şi „în particular”, în cabinetul său de lucru. Între timp (cred că în refugiul de la Pătrunsa) isprăvisem piesa Drumur şi l-am rugat pe profesor să mi-o asculte. El însuşi era autor dramatic şi fusese director al Teatrului Naţional din Cluj. Piesa mea era lungă, foarte lungă, şi Papilian a avut răbdarea să i-o citesc pe toată, în cinci şedinţe. După câteva comentarii, s’a pronunţat ca un „profesor”: la actele unu, doi şi trei mi-a dat 8; la cel de al patrulea, 9; la cel de al cincilea, 10. Media nu ar fi fost chiar rea, dar probabil că nu a constituit o notă de „trecere” un an mai târziu, când am depus piesa, spre reprezentare, la Teatrul Naţional din Cluj (director era Aurel Buteanu) – şi acolo a rămas pentru totdeauna.

De scris literatură nu prea aveam timp, dar mă ispitea biblioteca Universităţii, în care am întreprins o seamă de lecturi metodice; mă interesa în special, la acea vreme, structura tragediei antice. Munceam mult însă la Facultate şi mă zbăteam tot mai greu în lipsuri materiale. Trăiam atât de sărac, încât nu eram în stare să-mi cumpăr o pereche de pantaloni. Încă de la mânăstire îmi confecţionasem una, din două vechi; unui pantalon de culoare cenuşie, pe care îl aveam de la Mitică, şi care era bun numai de la genunchi în sus, i-am retezat burlanele şi i-am înădit două de la un pantalon negru, care era bun doar de la genunchi în jos. Se părea deci că am pantaloni negri la dulama neagră, iar de dulamă nu mă dezbrăcam decât când eram singur, în cameră. În primăvară nu mai aveam bani nici de mâncare, nici de chirie, făcusem datorii, şi am scăpat de ele împrumutând o maşină de scris de la domnul Vătăşescu, secretarul Facultăţii de Litere, şi dactilografiind, în şapte exemplare, un curs foarte rar, de Epidemiologie, pentru care studenţii anului şase umblau cu gura căscată şi pe care l-am vândut cu preţ bun. Pentru unele relaţii în Universitate (cum era aceea cu domnul Vătăşescu) mă ajutaseră colegele mele călugăriţe, pe care le vizitam din când în când în căminul lor de la etajul unei case a Mitropoliei. Acolo o vedeam şi pe maica Artemia, ai cărei ochi se făcuseră parcă mai codaţi şi cu care aş fi voit, de s’ar fi putut, să stau de vorbă în doi. Uneori mă conducea până pe scară şi-mi făceam iluzia că mi-a strâns mâna mai mult decât s’ar fi cuvenit. Că inima mi-o strângea, eram sigur.

Izbutisem să mă ţin departe de organizaţiile şi asociaţiile studenţeşti, nu mă amestecam nicicum în viaţa publică şi eram hotărât ca, din acest punct de vedere, să rămân un necunoscut. Balicii, neserioşi şi necopţi ca toţi balicii, se organizau şi dezorganizau în diverse comitete de an, şi-mi aduc aminte că era unul, Covrig, care se agita amarnic să se impună, dar colegii lui îl luau în râs şi-l fluierau. Se apropia sfârşitul anului universitar şi s’a iscat o problemă gravă, deblocarea examenelor. Cursurile începuseră târziu, studenţii nu avuseseră timp să-şi însuşească toată materia şi cereau conducerii Universităţii să le admită a-şi da o parte din examene în iunie şi restanţele în toamnă. Eu însumi nu mă simţeam îndeajuns de pregătit, darmite ceilalţi, care îşi mai cheltuiau o parte din vreme pe la petreceri şi pe stadioane. Din anul întâi se trimiseseră la rectorat două delegaţii şi amândouă se întorseseră fără rezultat. Sesiunea examenelor se apropia, pe unii îi prinsese disperarea şi-i blamau pe delegaţi că sunt neserioşi şi nu se pricep să pună problema. Se căuta un şef de delegaţie, cu prestigiu şi oarecare maturitate. Ochii au început să cadă pe mine, eu dădeam înapoi, sub diferite pretexte, decis să nu mă amestec şi să împărtăşesc şi eu, oricare ar fi, soarta tuturor. Îmi aduc bine aminte, plecasem de la cazarma Dragalina, coboram pe strada Octavian Goga, când m’au ajuns din urmă mai mulţi colegi, trimişi în grabă de alţii. Atât m’au rugat şi atât au insistat şi atât au argumentat încât, până la urmă, mi-am călcat pe inimă şi le-am făgăduit că voi merge în fruntea următoarei delegaţii. Şi am fost, chiar a doua zi, la rectorat şi am pledat cauza şi m’am întors în amfiteatru cu mare izbândă, ceea ce i-a făcut pe colegii mei să izbucnească în aplauze şi să se uite la mine ca la un salvator. În fond, fusese vorba de un rol inocent, de un simplu episod al vieţii academice. Dar el îmi adusese, dintr’odată, o imensă popularitate. Nu o dorisem, dar ea venise. Şi avea să mă urmărească, eroic, la Cluj – şi, dureros, încă mulţi ani după aceea.

* * *

Toată vericica am stat în mânăstire şi mi-am pregătit examenele restante pentru toamnă. Manualele mele, groase şi foarte complicate, unele în franţuzeşte, stârneau admiraţia părinţilor din chinovie. Le şopteau vizitatorilor: Vedeţi, părintele acela o să fie doctor, studiază medicina. Mai greu s’au deprins cu broaştele care le invadaseră beciul de sub bucătărie, prinse pe Olteţ de Moş Păpurică şi aduse, în schimbul câtorva gologani, pentru experienţele mele de Fiziologie. Dar nicicum nu s’au învoit să vadă pân’la capăt cum prind câte o broască din beci, o răstignesc cu ace pe o scândură, îi distrug sistemul nervos răsucindu-i un ac prin craniu şi prin măduva spinării, îi deschid pieptul cu bisturiul şi îi leg inima la jumătate cu o aţă, ca s’o urmăresc cum bate într’o parte şi stă în cealaltă. În realitate, nici mie nu-mi făceau plăcere aceste exerciţii de cruzime, dar mă angajasem pe un drum şi mergeam pe el. Mai mult, Fizica şi Chimia, discipline care – alături de Matematici – îmi fuseseră cele mai urâte în şcoală, îmi deveniseră acum o adevărată pasiune şi simţeam chiar plăcere să visez legăturile ciclice ale acidului alfa-amino-beta-para-oxi-fenil-propionic...

Părintele Casian venise într’o zi de la cooperativă, în sfârşit, după nu ştiu câte luni de lipsă, cu raţiile de zahăr pe cartelă. Cum zahărul era „tos” şi nu se dădeau la cooperativă pungi, îi împrumutasem servieta mea şi el venise cu ea plină. După masă, din vorbă în vorbă, le povesteam părinţilor cum îi dădeam tizului meu câteva ţigări şi plecam de la el cu servieta plină de oase.

– Care servietă? au întrebat ei deodată, cu mustăţile lăsate’n bărbi.

– Asta, că alta n’am, am răspuns eu, inocent.

Pe loc mi s’au oferit toate raţiile de zahăr, să le mănânc sănătos!

Altfel, o duceam bine cu părinţii. În vara aceea ni s’a sporit chinovia cu un novice neaşteptat. Într’o noapte a bătut în poartă un bărbat cu părul şi mustăţile albe, cu un geamantan în mână, şi a cerut adăpost mai îndelungat. Stareţul l-a primit cu bunăvoinţă şi curând a aflat că străinul era Ion Buzdugan, fost membru în Consiliul Naţional pentru realipirea Basarabiei la Patria-Mumă, după primul război mondial. Se credea – sau poate chiar era – urmărit de ruşi, părea foarte speriat şi se ruga de ajutor. Stareţul i-a dat o chilie, l-a îmbrăcat într’o rasă, l-a pus să-şi lase barbă, l-a învăţat să îngâne răspunsuri la strană, şi astfel nou-venitul era cunoscut drept „fratele Ion”. Într’o seară, nu ştiu ce treabă a avut stareţul cu el şi l-a găsit în chilie îmbrăcat într’o frumoasă pijama de mătase.

– Ce faci, domnule, vrei să te nenoroceşti? Arunc’o pe foc, acum, în faţa mea!

Şi i-a dat o cămaşă de tort. Buzdugan era şi poet, avea la el un volum de versuri premiat de Academia Română, versuri despre care părintele Bica spunea că trebuie să fi fost luate de prin cărticelele de cântece ale Oastei Domnului:

Sus, sus, Maică, sus,

Lângă Pruncul tău Isus...

Omul îmbătrânea cu conştiinţa că e un mare poet şi mă prindea o tristeţe adâncă la gândul că şi eu aş putea să îmbătrânesc cu aceeaşi conştiinţă. Bătrânul a stat adăpostit în mânăstire până ce s’au mai limpezit vremurile, apoi a lepădat rasa şi barba şi a plecat la casa lui din Bucureşti. Mult mai târziu am aflat că murise.

* * *

În toamna lui 1945, Universitatea „Regele Ferdinand” revenise la Cluj. Transilvania fusese eliberată de sub ocupaţia maghiară, frontul înainta spre Berlin, mulţi tineri erau demobilizaţi şi veneau în cârduri spre sălile de cursuri, unii să înceapă, alţii să-şi termine studiile întrerupte.

În anul doi de Medicină ne făcuserăm şase sute de studenţi, numeroşi în amfiteatre, numeroşi în laboratoare şi în sălile de disecţie. Clujul a fost întotdeauna cetate universitară şi viaţa lui adevărată fremăta numai prin studenţime. Tinerii erau voioşi că se întorc din pribegie, cântau Clujule, măi Clujule, petreceau zgomotos prin tavernele cu bere şi se întorceau acasă seara, târziu, zgomotoşi pe sub obloanele trase ale ungurilor.

Încă de la Sibiu mă împrietenisem cu clujenii Nelu şi Sandu Racolţa, gemeni, talentaţi la muzică, colegi de an cu mine la Medicină, şi ne înţeleseserăm ca de îndată ce Universitatea se va întoarce la Cluj să locuiesc şi să mănânc la ei. Tatăl lor era intendent la Administraţia Financiară şi avea pentru copiii lui o cameră potrivită, cu fereastra la stradă, unde a pus un pat şi pentru mine. Fraţii Racolţa erau greco-catolici, eu eram ortodox, şi ne-am înţeles să ne rugăm în cel mai adevărat spirit ecumenic, fiecare la crucifixul şi la icoana lui. Doamna Racolţa gătea bine, mâncam toţi în bucătărie. Ne pregăteam temeinic examenele restante; fiecare citea pentru el, apoi aveam o şedinţă cu „întrebări-încuietoare”.

Eram plin de putere şi avânt, optimist, cutezător. M’am înscris şi la Academia Teologică, în anul doi, cu oarecare scutire de frecvenţă, cu obligaţia adică de a asista la cursuri atunci când sunt liber de la Medicină.

Fraţii Racolţa cântau frumos la vioară (pentru un ban, dădeau chiar şi „concerte” la un cinematograf, în pauză) şi, aducându-mi aminte că la seminar luasem şi eu lecţii de „violină”, cred că m’a prins un fel de gelozie pe talentul lor. Era totuşi, bănuiesc, şi o ambiţie mai veche, căci îmi adusesem şi vioara cu mine, din care „îi ziceam” din când în când, la mânăstire. M’am hotărât ca, în paralel cu Medicina şi Teologia, să studiez şi vioara. Se vede că nerăbdarea era atât de mare încât nu am mai aşteptat să se întoarcă de la Timişoara, din refugiu, conservatorul românesc şi m’am înscris la cel maghiar, unde am fost repartizat la profesorul Marcosz. Făceam progrese repezi, dascălul m’a promovat, după numai câteva luni, în anul doi.

Cu trei şcoli în paralel, găseam timp şi pentru literatură. Victor Papilian îşi reînfiinţase vechiul cenaclu literar, ale cărui şedinţe se ţineau, în lipsă de un loc mai bun, în casa ospitalieră şi încăpătoare a părintelui Florea Mureşan, preot de ţinută excepţională, cărturar, autorul unei prezentări a lui Varlaam, posesor al unei bogate biblioteci de cultură generală. Soţia sa, Eugenia Mureşan, era o femeie de o rară distincţie, calitate esenţială, fără de care frumuseţea ei ar fi rămas doar frumuseţe. Autoare a unui volum de nuvele, publicat la Cluj în vremea ocupaţiei maghiare, ea avea şi darurile unei amfitrioane superbe, aşa cum trebuie să fi fost, pe vremuri, cele ce creaseră „salonul francez”. În casa soţilor Mureşan l-am cunoscut pe Ion Luca şi, mai apoi, pe Lucian Blaga. Dar obişnuiţii cenaclului erau – din câţi îmi mai amintesc şi în afară de inegalabilul Victor Papilian – Ion Cârja-Făgădaru, Zorica Laţcu, Francisc Păcuraru, Titus Ţifu, un oarecare Donică Oprea şi alţi câţiva pe care i-am uitat. Zorica Laţcu – devenită, mai târziu, Maica Teodosia, în mânăstirea Vladimireşti – suferea de o foarte ciudată boală, cu rădăcini atavice, care-i dădea aparenţa unei femei dezechilibrate în vorbă şi gesturi, dar versurile şi le citea frumos, chiar foarte frumos, mai ales când se aşeza în faţa căminului, pe covor, cu paginile şi obrazul în lumina focului. Pe lângă o minte foarte lucidă şi o bogată cultură clasică, Zorica avea şi un talent real, unul dintre talentele pierdute, risipite, alungate în anonimat.

Se reînfiinţase şi Asociaţia Scriitorilor Români din Ardeal, al cărei preşedinte era tot Victor Papilian şi în care fusesem cooptat şi eu, ca membru. La şezătorile literare publice venea şi Ion Agârbiceanu, înalt, cu barba solemnă, şi citea fragmente din prozele sale. Asociaţia a organizat şi două turnee literare, la Dej, Năsăud şi Prundul Bârgăului, în care eu aveam un mare succes de public cu poezia „Deochi”...

Funcţionau în Cluj şi două asociaţii studenţeşti cu caracter religios, una a ortodocşilor şi o alta a uniţilor. Fusesem ales vicepreşedinte al celei dintâi şi lucram cu un comitet de băieţi foarte buni, dedicaţi cauzei creştine şi deschişi unui spirit de ecumenism local. Ne cunoşteam cu colegii greco-catolici în sălile de cursuri, în laboratoare sau în micile pensiuni şi aveam timp să ne discutăm problemele comune, simţindu-ne datori, şi unii, şi alţii, să punem preţ mai mare pe ceea ne unea şi mai mic pe ceea ce ne despărţea. Duhul acesta era încurajat şi de prietenia – foarte evidentă – dintre cei doi episcopi locali, Nicolae Colan şi Iuliu Hossu, care mergeau împreună la teatru sau la unele şezători literare şi-şi spuneau „frate”. Aşa se face că cele două asociaţii au început să-şi trimită una alteia delegaţi care să participe le unele şedinţe. Totul a culminat cu o „Adunare Generală a Studenţilor Creştini” – formulă care nu mai fusese folosită de dinainte de război –, ţinută în ziua de 25 martie 1946 (Bunavestire) în sala Colegiului Academic, în prezenţa celor doi episcopi. Entuziasmul a fost general, se puneau premisele unui ecumenism al dragostei şi cooperării, şi, poate, instinctiv, al unei apărări comune faţă de vremurile care începeau să mijească.

În casa Racolţa n’am stat mult, poate până pe la Crăciun. Cei doi fraţi gemeni obişnuiau să se certe des, se înjurau de mamă, se băteau cu pumnii şi se ameninţau cu cuţitul şi nu admiteau intervenţiile mele împăciuitoare. Pe de altă parte, banii mei erau tot mai puţini, rămăsesem în urmă cu plata chiriei şi a mâncării, hrana era scumpă, bătrânii mi-au dat să înţeleg că nu mă pot ţine pe credit. M’am mutat într’o cămăruţă la nişte gazde de pe dealul Feleacului. Nu aveam acces la bucătărie şi mi se atrăgea atenţia că exerciţiile mele la vioară – plicticoase şi gălăgioase, ca orice exerciţii – nu le făceau plăcere gazdelor. La cantina Universităţii se servea o singură masă pe zi, care costa 110.000 lei lunar, în timp ce bursa era de 90.000; ţara se afla în plină inflaţie, pâine nu se găsea nicicum, micile pensiuni puteau oferi ceva mâncare, dar fără pâine. Cum catedrala Episcopiei avea raţie specială de făină pentru prescuri, mă înţelesesem cu paracliserul şi cumpăram de la el prescurile nevândute la biserică, ceea ce însă nu se întâmpla atât de des pe cât aş fi dorit; credincioşii aveau suficientă evlavie şi plăteau liturghii zilnice. O „fuguţă” până la părinţii mei, în Vâlcea, nu fusese în stare să mă aprovizioneze decât cu o traistă de mălai şi o alta de prune uscate. Cum gazdele mele nu mă lăsau să folosesc bucătăria, solicitam bunăvoinţa unui prieten, Titel Oprea, ofiţer de artilerie antiaeriană, care locuia prin apropiere; soţia lui îmi îngăduia să folosesc bucătăria lor, făceam câte o mămăligă mai mare, o înveleam cu un prosop şi plecam cu ea în braţe, pe un ger de crăpau pietrele, să o legumesc în intimitate, acasă, cu prune uscate.

Într’o bună zi mergeam pe stradă şi mi s’a părut că unul e mai sărac decât mine şi am scos tot ce mai aveam în buzunar şi i-am dat. Nu mi-a părut rău, dar îndată după aceea m’a cuprins un fel de descurajare. Nu mai aveam nimic şi, pe cel puţin o lună, nu mai aşteptam nimic. Leafa de la mânăstire se dusese, porţia de la Mitică se cheltuise, o mică raţie de la soţii Tetrat nu mai era demult... A doua zi, întorcându-mă de la cursuri, mi-au spus gazdele că mă căutase factorul poştal cu un mandat. Nu-mi imaginam de unde putea să fie; repet, nu aşteptam de la nimeni nimic. Am fugit la Poştă. Mandatul – cu o sumă modestă de bani, dar cât de preţioasă, Doamne! – era de la... părintele Veniamin, schimnicul de la Pătrunsa! Bătrânul – după cum am aflat mai târziu – se gândea într’o dimineaţă la mine, ce-oi mai fi făcând, cum m’oi descurca, şi deodată s’a hotărât să-mi trimită pensia lui pe o lună, printr’un cioban care tocmai cobora spre Bărbăteşti. Am socotit întâmplarea aceasta ca o adevărată minune.

Ajutorul părintelui Veniamin era, totuşi, temporar – şi curând, pe măsură ce creştea inflaţia, situaţia mea financiară devenea tot mai critică. Mălaiul se isprăvise, prune nu mai aveam. Am început să caut o „meditaţie” şi, prin mijlocirea domnului Vătăşescu, secretarul general al Universităţii (fratele celui de la Litere), a cărui soţie era profesoară la un liceu, m’am angajat să merg în fiecare seară tocmai în Mănăştur şi să fac lecţii cu un băieţel, într’o familie, în schimbul cinei. Munceam enorm, dormeam două-trei ore pe noapte, dar mă menţineam optimist.

De cum s’a făcut primăvară, m’a chemat profesorul Iuliu Haţeganu şi m’a numit „confesor al Parcului Sportiv”. Parcul Sportiv al Universităţii, ctitorit de el în memoria unui copil mort, avea şi o bisericuţă în stil moţesc, pe care ungurii o profanaseră în vremea ocupaţiei. Profesorul o restaurase şi voia s’o pună la dispoziţia studenţilor creştini, cu slujbe alterantive, o Duminică în ritul ortodox şi alta în cel greco-catolic (Haţeganu însuşi era unit). Nu putea să ofere nimănui vreo plată. Misiunea mea era aceea de a mă ruga când de un preot ortodox, când de unul unit, să vină în Parcul Sportiv, cu tot ce era de trebuinţă, şi să facă o slujbă (eu eram numai diacon). În schimbul acestui serviciu, profesorul – care cunoştea de la domnul Vătăşescu în ce greutăţi mă zbat – mi-a oferit o cameră în casa din mijlocul Parcului, ceea ce pentru mine era un mare noroc. Camera mea se afla la parter, tot la parter trăia îngrijitorul Parcului cu familia lui, iar la etaj locuia Ion Moina, faimosul campion european de alergări la suta de metri, pe atunci un fel de cobai al profesorului Grigore Benetato, care îi prescria fiece gram de alimentaţie şi îi urmărea, ştiinţific, randamentul. Moina vedea că vin acasă tot noaptea târziu, că încă mai citesc după aceea, că dorm pe apucate, şi se luase de gânduri.

– O să te nenoroceşti, părinte, îmi spunea el; stai cu plămânii în aburul de formol din sălile de disecţie, în otrăvurile din laborator, vii acasă şi te vâri cu nasul în praful cărţilor, cocoşat pe masă, ba mai şi fumezi.

Moina se scula foarte de dimineaţă, ca şi mine, îşi făcea exerciţiile de alergare pe alei, şi a tot stat de mine până m’a înduplecat să mă ţin după el. De alergat n’am învăţat să alerg, dar din toată treaba aceasta am căpătat o deprindere: de îndată ce mă sculam, mă aruncam în marea piscină de lângă casă şi înotam în apa rece, preţ de zece minute; „sportul” acesta îmi făcea plăcere şi mă reda proaspăt unei zile de muncă. Lui Moina i-am fost recunoscător prin aceea că-i împrumutam vioara mea, s’o scârţâie şi el, în odaia lui de la etaj.

Generaţia academică Cluj ’46

Toate ar fi fost bune, în ceea ce mă privea, dacă între timp nu s’ar fi reînfiinţat vechea Societate Academică „Petru Maior” (a tuturor studenţilor de la Universitatea Daciei Superioare) şi nu s’ar fi ţinut alegeri de comitet pe ani de Facultate. Eram hotărât să nu mă amestec. Când s’au adunat colegii pentru alegerea preşedintelui anului doi de Medicină, pe tablă figurau numele a trei candidaţi (dintre care cel mai important şi cu mai multe şanse părea a fi Covrig). Plutea în sală oarecare confuzie, alegătorii nu păreau deloc entuziasmaţi de candidaţii lor. Atunci au dat cu ochii de mine şi şi-au adus aminte cu cât succes îi reprezentasem cu un an înainte, la Sibiu, când cu deblocarea examenelor. Mi-au propus să-mi înscriu candidatura – n’am vrut. Au stăruit şi m’am încăpăţânat. O fată s’a ridicat dintr’o bancă şi mi-a scris numele pe tablă, cu creta. Eu am protestat şi am ieşit din sală, făcându-mi de lucru în laborator. Peste o jumătate de oră eram anunţat că fusesem ales preşedintele anului doi de Medicină, cu peste patru sute de voturi contra cinci. Am avut slăbiciunea să cedez.

Şi poate că, până la urmă, nu a fost o slăbiciune. Cutezanţa mea de a studia Medicina izvorîse din dorinţa de a-i fi de folos omului. Principalul obiectiv al Centrului „Petru Maior”, la vremea aceea, era unul de asistenţă socială. Existau foarte mulţi studenţi săraci, bursele – câte erau – deveniseră foarte mici în raport cu preţurile (inflaţia era în continuă creştere), cele două cămine de băieţi şi unicul de fete erau cu totul neîndestulătoare, nu se găsea pâine, nu erau medicamente. Pe toate acestea mi le-am pus în faţă în secunda când am acceptat alegerea, şi confirmarea avea să vină curând. Una din primele mele misiuni din partea Centrului Studenţesc a fost aceea de a mă duce în delegaţie la Bucureşti, împreună cu un alt student, din anul trei, Piţurcă, şi a-i solicita ministrului Sănătăţii medicamente gratuite pentru studenţi. S’a întâmplat că am izbândit (m’am întors cu o impresionantă cantitate de medicamente), ceea ce a făcut ca prestigiul meu să sporească. Puneam la cale – pentru strângerea unor fonduri de asistenţă – formarea unei orchestre studenţeşti (fraţii Racolţa se oferiseră printre primii), organizarea unor concerte şi chiar a unor spectacole de teatru. Preşedintele Centrului era Marcel Bănicescu, din anul şase de Medicină, om cu destulă aplecare spre nevoile altora.

Nu e mai puţin adevărat însă că exista în Cluj şi o viaţă politică a Universităţii. Deşi la guvernare existau încă cele patru partide – aşa-numitul guvern „de largă concentrare democratică”, sub preşedinţia lui Petru Groza –, balanţa puterii înclina evident spre comunişti. Universitatea – autonomă pe atunci – era condusă de Senatul Universitar, dar câteva din funcţiunile ei cheie fuseseră ocupate de comunişti: rector era profesorul Emil Petrovici, în locul lui Iuliu Haţeganu; Papilian fusese demis de la decanatul Facultăţii de Medicină şi pe locul lui se instalase Mihai Kernbach; Facultatea de Litere se pomenise la conducere cu profesorul Constantin Daicoviciu, despre care se spunea – de către cei care-l cunoşteau – că în 1940 purtase cămaşă verde. De altfel, aceştia erau singurii profesori comunişti din toată Universitatea. Studenţii comunişti erau destul de puţini şi destul de timizi, aproape că nu se arătau la vedere. În schimb erau foarte mulţi ţărănişti, activi, „înfocaţi” (aveau puternice servicii de voluntariat pentru difuzarea ziarului Dreptatea), ceva mai puţini liberali. Continuam să rămân periferic vieţii politice, în general nu mă interesa, nu aveam timp să citesc ziarele. Profesorul Papilian, care-mi cunoştea „trecutul” şi părea îngrijorat de „schimbarea vremurilor”, mă sfătuise să fac un act de oportunism şi să mă înscriu în Partidul Social-Democrat (partid în care şi el s’a înscris, ceva mai târziu, pentru simpla raţiune că-l rugase insistent Titel Petrescu, cu care fusese coleg de şcoală; această cesiune avea să-l coste pe marele profesor şi scriitor un an de puşcărie, minarea carierei şi a sănătăţii, moartea în anonimat). Într’o bună zi mi-am luat inima în dinţi şi am urcat scara unei clădiri pe care văzusem scris „Sediul Partidului Social-Democrat”. Pe sală nu era nimeni, doar uşi în dreapta şi în stânga şi, dincolo de ele, voci. Înainte de a mă hotărî să intru undeva, m’am întrebat: – Ce cauţi tu aici, de ce nu-ţi vezi de treabă?... Şi m’am întors din drum şi am coborât scara în vârful picioarelor, nu cumva să iasă cineva, să mă întrebe ce doresc şi să-i spun pentru ce venisem5.

Aveam impresia – destul de vagă, de altfel – că printre studenţi există şi o organizaţie legionară. Stând odată la masă într’o pensiune modestă de pe strada Andrei Mureşanu, un oarecare student s’a apropiat de mine, mi-a dat a înţelege că ştie câte ceva din păţaniile mele şi, cu foarte multă prudenţă, călcând abil pe ambiguităţi, m’a „tatonat” dacă n’aş fi dispus să activez într’o organizaţie de dreapta, clandestină, evident legionară. De cum am priceput de ce e vorba, i-am retezat-o scurt, şi de atunci nu l-am mai văzut. De abia peste cincisprezece ani aveam să aflu că la Cluj exista, într’adevăr, pe atunci, o organizaţie legionară studenţească şi că toţi membrii ei au fost descoperiţi şi arestaţi în mai 1948. Dar o altă indicaţie despre existenţa ei aveam s’o am ceva mai devreme.

Dincolo şi peste împărţirile politice, viaţa academică a Clujului era dominată, fără doar şi poate, de suflul românesc, naţionalist, monarhic, inexpres, dar vădit opus comunismului care se instala în posturile de conducere. Principalele autorităţi, tot comuniste – Vasile Pogăceanu la Prefectură şi Gheorghe Crăciun la Chestura de Poliţie –, supravegheau îndeaproape viaţa studenţească şi duceau – mai ales chestorul prim – o politică de prudenţă. Studenţii, ca toţi tinerii, se întărâtau repede şi, dacă erau bruscaţi, puteau da uşor naştere unor tulburări publice de proporţii.

Şi totuşi, în acel Cluj al primăverii lui 1946, nu comunismul era principala preocupare a vieţii academice (exista o credinţă şi o încredere generală că puterile occidentale vor restaura democraţia de tip clasic), ci problema ungurească, problemă veche şi reînnoită acum, când stăpânirea maghiară fusese alungată din nordul Ardealului. Dacă românii se întorceau „acasă” şi trăiau din plin sentimentul biruinţei, ungurii nu ezitau să-şi arate duşmănia faţă de această victorie şi să popularizeze, printre ai lor, ideea că biruinţa românească e trecătoare şi că Ardealul va fi redat Ungariei pe cale diplomatică. Maghiarii contau enorm pe relaţiile lor cu Occidentul, îşi trimiseseră emisari prin mai toate ţările apusene şi aşteptau cu încredere Conferinţa de Pace de la Paris. Refuzau să vorbească româneşte în localurile publice, înjurau pe limba lor şi nu o dată s’au petrecut acte de provocare directă asupra studenţilor care purtau o panglică tricoloră la butonieră. Confruntările acestea, dintre români şi maghiari, cele mai multe la nivelul studenţesc, creaseră o anumită tensiune în atmosfera generală a oraşului. După câte aflam şi eu, scandalurile se consumau cu deosebire prin berării şi localurile de noapte, şi era de ajuns ca un ungur să scape o sudalmă pentru ca să înceapă o bătaie cu pumnii şi cu scaunele, din care Bimbo ieşea întotdeauna victorios. Acest Bimbo era student prin anul trei la Medicină, o namilă de doi metri înălţime şi două sute de kilograme în greutate, cu faţa pururi jovială şi pumnul veşnic greu; era un „erou” despre care se vorbea mai în toată ziua. Scandalurile se soldau cu câteva arestări; împricinaţii (mai ales studenţii români, şi aici era toată buba) erau duşi la poliţie, ţinuţi toată noaptea, tunşi chilug şi eliberaţi în zori. Numărul „tunşilor” era în creştere, aceştia protestau împotriva chestorului Crăciun, continuau să se bată şi se întorceau noaptea târziu pe la cămine strigând pe stradă „Kali”, numele unei zeiţe a răzbunării dintr’un film la modă. Ungurii le aruncau înjurături printre obloane şi uneori le vărsau în cap conţinutul oalelor de noapte.

Întărâtarea studenţilor venea şi de acolo că autorităţile – atât ale oraşului, cât şi ale Universităţii – manifestau destulă ambiguitate în atitudinea lor faţă de problema ungurească. Mai mult, se dovedeau deseori părtinitoare în favoarea maghiarilor, ceea ce făcea să se spună că, în fond, „oficialii” nu cred în perpetuitatea stăpânirii româneşti în Ardeal şi-i menajează pe unguri spre a nu se pune rău cu ei.

Cu două zile înainte de Zece Mai, studenţimea a fost convocată în Colegiul Academic pentru o consfătuire cu autorităţile, în legătură cu marea defilare. Prefectul Pogăceanu, după o introducere, a început să vorbească despre Partidul Comunist şi a fost întrerupt şi fluierat; tot aşa a făcut şi profesorul Petrovici, şi i s’a întâmplat la fel. Mai diplomat s’a dovedit chestorul Crăciun, care a evitat politicul şi s’a referit numai la sentimentul naţional şi ordinea publică. Omul îi auzea bine pe studenţi cum scandează

Vom veni de Zece Mai

pentru regele Mihai

şi nu avea interes să se complice. Deodată însă ochii studentului Piţurcă au căzut pe o pânză drapată care acoperea ceva pe un perete. S’a repezit la locul cu pricina, a smuls pânza şi a dat la iveală, modelată în basorelief, stema naţională ungurească. Toată sala s’a făcut un urlet, oficialii au dispărut de pe scenă, Piţurcă a găsit nu ştiu unde o lopată şi a sfărâmat stema care – se vedea bine – era păstrată pentru eventualitatea că ungurii se vor întoarce la stăpânire.

Din cauza acestui incident, premisele manifestaţiei de Zece Mai deveneau incerte. Bănicescu ne-a convocat pe toţi preşedinţii de an şi am hotărât ca noi să defilăm nu laolaltă, ci fiecare în fruntea anului respectiv, ca să putem controla mai bine ordinea; numai preşedintele Centrului avea să defileze în frunte, după profesori, purtând pe piept eşarfa ce se păstra, mi se pare, din vremea lui Goga (Centrul Studenţesc „Petru Maior” luase fiinţă la Budapesta). Aveam o singură problemă, cu profesorul Daicoviciu. Comuniştii, câţi erau, nu se manifestau ca atare în public, nu aveau uniforme, nu strigau lozinci. Numai Daicoviciu obişnuia să defileze cu pumnul stâng ridicat – salutul comunist –, ceea ce era socotit un act de provocare şi stârnea reacţii. Am avut misiunea delicată, din partea Comitetului, ca înainte de începerea defilării să mă duc la coloana profesorilor şi să-l conving pe Daicoviciu ca, de dragul ordinii şi al păcii, să renunţe la salutul său provocator. A fost greu, dar până la urmă mi-a făgăduit. Şi s’a ţinut de cuvânt. Chestorul a putut să raporteze, la sfârşitul acelei zile, că defilarea de Zece Mai la Cluj a decurs în perfectă ordine. Mersesem şi eu, în rasa mea monahală, în fruntea anului doi de Medicină şi, în afară de aceasta şi de entuziasmul de pe margini, îmi amintesc de o mare manifestaţie de simpatie a studenţilor faţă de generalul Atanasiu, comandantul garnizoanei şi erou de pe frontul de răsărit, al cărui automobil a fost luat pur şi simplu pe mâini şi purtat în triumf, cu motorul încă pornit. O, tempora!...

La scurtă vreme după aceea, posturile de radio au anunţat, într’o seară, că marile puteri, în consultările pregătitoare asupra Conferinţei de Pace, îi recunoscuseră României drepturi suverane asupra Ardealului. Ca la o comandă, toată studenţimea a ieşit în stradă, de prin cantine (era la vremea cinei), din cămine, din case particulare, din berării şi din parcuri şi, în numai o jumătate de ceas, coloane imense se îndreptau, manifestând victorios, spre catedrala ortodoxă. Cred că eram în bibliotecă la ora aceea. M’am amestecat în mulţime, cuprins şi eu de fiorul mândriei naţionale, şi m’am pomenit în piaţa Teatrului Naţional, care era o mare de capete. Toate clopotele băteau puternic. Pe treptele catedralei s’a ivit bătrânul preot Laurenţiu Curea – care nu părăsise Clujul în vremea ocupaţiei maghiare –, cu o făclie în mână şi doi diaconi alături. Mulţimea s’a aşezat în genunchi şi a prins a cânta Hristos a înviat cu atâta putere încât părea că se deschide cerul. Bătrânul preot a rostit doar câteva cuvinte:

– Studenţi, acum patru ani, eu am fost cel ce v’am urmărit în drumul pribegiei; dau mărire lui Dumnezeu că tot eu sunt cel ce vă primeşte acum; bine aţi venit, trăiască România Mare!

La o fereastră a reşedinţei sale, de alături, apăruse şi episcopul Nicolae Colan, mult încercat, şi el, în vremea ocupaţiei. I s’a făcut o imensă manifestaţie de simpatie; mulţimea s’a încolonat şi i-a trecut pe sub fereastră, după care s’a îndreptat spre reşedinţa episcopului Iuliu Hossu, pe Calea Moţilor. Din mers, am fost împins în fruntea coloanei. Ne-am ales repede o delegaţie şi am cerut să fim primiţi de episcop. Acesta a ieşit cu noi în balcon.

– Prea Sfinţite, i-am spus, studenţimea română a venit să şteargă scuipatul unguresc de pe obrazul Prea Sfinţiei Voastre.

Şi i-am sărutat obrazul şi mâna, în ovaţiile celor de faţă. (Mult mai târziu, când l-am reîntâlnit pe episcopul Hossu la mânăstirea Căldăruşani, unde se afla în surghiun, el şi-a amintit cu mare emoţie de această scenă.)

Studenţii s’au grămădit apoi în Piaţa Matei Corvin, au scos toţi lăutarii de prin cârciumi şi au jucat toată noaptea.

Toate acestea însă trezeau ecouri furioase în resentimentele ungurilor. Studenţii nu ignorau că se pune ceva la cale, deşi nu ştiau precis ce anume. Concentrări masive de maghiari deveneau evidente în fabrica Dermata şi în atelierele CFR. Mai mult, se spunea că majoritatea veniseră recent din Ungaria (Petru Groza deschisese temporar frontiera de vest) şi toţi posedau carnetul roşu al Partidului Comunist. Provocările de pe stradă erau tot mai multe. În una din desele lui altercaţii cu studenţii, profesorul Daicoviciu îi ameninţase odată, chiar în sala de curs:

– O să pun eu muncitorii de la Dermata pe voi!

Ameninţarea s’a ţinut minte.

Se apropia sfârşitul anului universitar, absolvenţii de la Medicină urmau să-şi facă tradiţionala defilare pe arterele principale ale oraşului, în frunte cu un profesor „şef de promoţie” – care purta, ca ei, şapca roşie de Heidelberg –, cu flori aruncate înainte-le, cu procesiune la Alma Mater. Dar unele informaţii îi preveniseră că ungurii de la Dermata ar vrea să folosească această defilare pentru o provocare masivă; scontau pe un scandal mare, cu bătăi în stradă, care să fie fotografiate de agenţii lor speciali şi trimise astfel pe masa Conferinţei de Pace, spre a dovedi, negru pe alb, că elementul maghiar e persecutat şi terorizat de români. Ştiam de la Bănicescu şi de la alţii că mari dispute s’au petrecut atunci între studenţii anului şase: unii, cu duh de înţelepciune, erau de părere să se renunţe la defilare, planul ungurilor urmând să fie astfel dejucat; alţii susţineau că nu tocmai promoţia lor avea să rupă o tradiţie care se menţinea vie, din generaţie în generaţie, de la începuturile Universităţii. Până la urmă a biruit înţelepciunea, dar acea promoţie a anului 1946 a fost cea mai abătută şi mai tristă din câte se pot imagina. Singura mângâiere a noilor medici era că făcuseră un sacrificiu de dragul interesului naţional.

Către acel sfârşit de mai mă întorsesem dintr’un turneu literar la Năsăud şi aflasem că Marcel Bănicescu, preşedintele Centrului Studenţesc, căzuse bolnav în spital. Pentru după-amiaza zilei de 29 mai, Comitetul hotărâse o Adunare Generală a studenţilor, la Colegiul Academic, pentru adoptarea unor măsuri în legătură cu planul de asistenţă. M’am dus la spital, împreună cu alţi câţiva din Comitet – cred că mai erau cu mine Piţurcă, Stoican şi Rednic de la Medicină, Suciu de la Filosofie, Mureşan de la Drept – să-l vedem pe preşedinte. Acesta ne-a spus că şederea lui în spital va mai dura, că nu va fi deci în stare să prezideze Adunarea Generală din 29 şi că-i dă părintelui Anania – ca având mai mult prestigiu şi mai mare autoritate morală – o delegaţie în acest sens. Şi mi-a înmânat o delegaţie scrisă, pe care o avea deja pregătită. Aceasta se întâmpla la 28 mai, în ajunul Adunării.

În seara aceea m’am găsit cu câţiva membri din Comitet în casa unuia dintre ei (nu-mi mai amintesc precis care anume, oricum, la o gazdă particulară, nu prea departe de Universitate) şi am discutat până târziu de tot, punând la cale ordinea de zi a şedinţei, studiind unele statistici şi bătându-ne capul ca toamna viitoare să nu-i mai găsească pe studenţi fără locuinţe şi pâine.

Târziu în noapte ni s’a părut că auzim de undeva nişte strigăte şi împuşcături, dar ne-am zis că va fi fiind un nou scandal, din cele multe, prin preajma unei cârciumi. Întârziasem, nu m’am mai dus acasă (Parcul Sportiv era departe), am dormit pe o canapea în camera acelui coleg6.

A doua zi – 29 mai –, dis-de-dimineaţă, pâlcuri de studenţi alergau pe străzi şi se chemau spre căminul „Avram Iancu”. Se întâmplase o mare nenorocire

– Hai, părinte, ce mai stai, vino repede, că te-am căutat şi pe-acasă şi ne-a spus Moina că nu te-a văzut aseară...

Am alergat. În faţa căminului „Avram Iancu” era o imensă mulţime – studenţi şi ne-studenţi – care urla de se cutremura văzduhul. Mi-am făcut loc cu coatele, am ajuns pe trotuar, călcam pe cioburi de sticlă zburate din ferestre. Am înţeles repede despre ce era vorba şi primul gând mi-a fost să iau legătură cu procurorul.

În acea seară, cea din ajun, cam pe la unsprezece şi jumătate, în faţa căminului „Avram Iancu” s’a ivit un oarecare ins – tânăr, se spunea, cu părul blond – care a prins a striga spre ferestre:

– Haideţi, bă, ce staţi, că e manifestaţie pentru Ardeal!

Şi s’a făcut nevăzut, ca un curier grăbit să vestească şi în altă parte. Studenţii nu se lăsau rugaţi pentru o asemenea treabă şi nu puţini au coborât scările, încolonându-se. Nu ştiau unde anume e manifestaţia, dar au pornit-o, gălăgioşi, spre Piaţa Matei Corvin.

N’au apucat să ajungă în piaţă, că s’au stins luminile, pe străzi şi în case, şi toată partea aceea a oraşului s’a pomenit în beznă. După numai câteva minute au sunat sirenele la Dermata şi CFR, şi zeci de camioane încărcate cu muncitori alergau în viteză spre căminul „Avram Iancu”. Se zice că ar fi fost ca la o mie de oameni care, înjurând ungureşte, au debarcat la cămin, înarmaţi cu răngi de fier şi chiar cu pistoale. Unii aveau lanterne. Studenţii – câţi rămăseseră în cămin – i-au văzut prin ferestre. Unuia dintre ei i-a dat în gând (ah, ce gând inspirat!) să se repeadă pe scară, unde, între parter şi etajul întâi, era o uşă din bare de fier, pliantă, strânsă la perete, pe care nimeni n’o folosise vreodată; a înfipt uşa în peretele opus, apoi ceilalţi au îngrămădit peste ea dulapuri, noptiere, scaune şi tot ce au mai găsit, făcând o baricadă. În acest timp, agresorii pătrunseseră înlăuntru – câţi încăpuseră – şi au prins a izbi cu răngile încotro nimereau, până ce au devastat tot parterul, făcând zob bucătăria, sufrageriile, biblioteca şi chiar closetele; nici un obiect n’a rămas întreg, nici o farfurie, nici un pahar; o cruce mare, de lemn, aplicată deasupra intrării în bibliotecă, zburase în ţăndări. Ieşiţi la ferestre, studenţii aruncau găleţi de apă în capetele agresorilor rămaşi în stradă, dar s’au retras repede când aceştia au prins a trage cu armele, strigând cu turbare: „Vrem sânge de valah!”. Unul dintre agresori, înlăuntru, a încercat să rupă cu ranga grila de fier de pe scară, dar barele n’au cedat. La parter nu erau dormitoare, în afară de unul mic, improvizat, cu câteva paturi, în care un singur student, surprins de năvală, se ascunsese în grabă sub unul din ele. Neputând pătrunde la etaj, ungurii au încercat să dea foc căminului şi au aprins o saltea în dormitorul acela mic. Două minute mai târziu, la parter se făcea linişte şi studentul stingea salteaua aprinsă, înăbuşind-o cu altele. Pentru că, între timp, atrasă de urlete şi focurile de armă, o patrulă sovietică (exista un comandament militar sovietic în Cluj) s’a apropiat de cămin şi i-a somat pe agresori să se retragă. Aceştia s’au urcat în camioane şi au dispărut. Dar, tot între timp, poliţia arestase paisprezece dintre studenţii care, chipurile, manifestau pe stradă.

Pe toate acestea le-am aflat nu numai de la studenţii căminului „Avram Iancu”, ci şi din gura primului procuror, pe care l-am găsit în cabinetul său de la Tribunal. Se întâmplase că el ieşea de la cinematograf când a auzit sirenele şi a văzut camioanele gonind spre cămin. Înfruntând riscuri destule, dar profitând de întuneric, s’a amestecat printre agresori şi a devenit astfel martor ocular al evenimentului. Auzise cu urechile lui cum turbaţii strigau în ungureşte (limbă pe care el o ştia bine): „Sânge de valah!”. Procurorul era un om serios, bun român, i-a făgăduit cauzei întregul său sprijin, dar se îndoia că ancheta – dacă se va face vreuna – va fi dată pe mâna lui.

L-am lăsat şi m’am dus la Poliţie. Credeam că aşa e corect, ca primul contact să-l iau cu autorităţile, să mă informez, să văd ce e de făcut. Aşteptam în anticameră, pe un scaun, într’un colţ, să fiu anunţat la primul chestor, când el însuşi a deschis violent uşa şi, negru, cu faţa numai nour, a dat câteva ordine scurte cuiva dintr’o altă uşă, care nu se vedea: „Toate forţele Poliţiei, concentrate de urgenţă; dacă studenţii se apropie de Chestură şi nu se opresc la somaţie, se va trage în plin”. Şi a dispărut în cabinetul lui, fără să mă fi văzut. Mi-am dat seama că se întâmplă lucruri grave, m’am furişat pe scară şi am alergat la cămin.

Mulţimea era acum imensă, umplea toate străzile dimprejur. De la ferestrele căminului se ţineau discursuri incendiare. Un student din anul şase de Medicină (i-am ţinut minte numele până mai acum câţiva ani) incita la răzbunare şi la eliberarea cu forţa a studenţilor arestaţi abuziv. M’am repezit la etaj, l-am dat la o parte, făcându-l direct răspunzător de ceea ce s’ar putea întâmpla, apoi am apărut eu în fereastră şi am ţinut un scurt discurs de pacificare, îndemnându-i pe studenţi la linişte şi făgăduindu-le că reprezentanţii lor din Comitet vor colabora cu autorităţile pentru identificarea şi pedepsirea agresorilor.

Nu am apucat să isprăvesc bine acest prim discurs, când am fost informat că profesorul Daicoviciu se afla sechestrat de studenţi în una din camerele căminului. Omul venise, ca mulţi alţii, să vadă ce s’a întâmplat, studenţii şi-au adus aminte de ameninţarea lui cu „muncitorii de la Dermata” (– Îi pun eu pe voi!) şi l-au încuiat într’o cameră, să-l judece ca pe un vinovat. M’am dus repede la locul cu pricina, l-am scos pe decan de sub sechestru şi l-am dus de braţ până la colţul străzii, recomandându-i să nu se mai arate în astfel de împrejurări.

Între timp, studenţii se încolonaseră spre sediul Comandamentului Militar Sovietic. I-am ajuns din urmă. Manifestau – spontan şi sincer – mulţumiri pentru patrula care intervenise la timp şi-i împrăştiase pe unguri. Într’adevăr, se aflase că aceea fusese singura intervenţie salvatoare. Poliţia nu apăruse (dimpotrivă, aresta studenţi), armata nu se arătase; Comandamentul Militar Românesc, întrebat, dăduse explicaţia că nu poate opera pe teritoriul oraşului fără ordinul prefectului, iar ordinul nu fusese primit. Şi totuşi, armata intervenise undeva: pusese un baraj de mitraliere pe Calea Moţilor, oprindu-i pe mănăşturenii înarmaţi să pătrundă în oraş. Mănăşturul era un sat mare, legat de Cluj, vestit prin ancestralul resentiment al locuitorilor lui faţă de unguri. Se proiecta şi o anume opoziţie faţă de guvernul „de largă concentare democratică” al lui Petru Groza: la limita dintre sat şi oraş, pe Calea Moţilor, apăruse, de-a curmezişul străzii, o pancartă cu inscripţia: PÂNĂ AICI, DEMOCRAŢIE, DE AICI ÎNCEPE MĂNĂŞTURUL. Facultatea de Agronomie era aproape în sat; studenţii ei repeziseră vestea asupra agresiunii ungureşti de la „Avram Iancu”, la biserică sunase clopotul de alarmă şi mai multe sute de ţărani porniseră, înarmaţi, spre Cluj. I-au oprit mitralierele româneşti, ivite nu ştiu cum în calea lor; şi bine au făcut, căci altfel mare vărsare de sânge ar fi fost în noaptea aceea. Dar acestea s’au aflat ceva mai târziu; studenţii ştiau că patrula sovietică întinsese puştile spre unguri şi-i silise să fugă. De aceea manifestau acum, repet, spontan şi cu sinceritate. Comandantul a ieşit cu un tălmaci în balcon şi le-a mulţumit manifestanţilor.

Îmi părea bine că toată acea vânzoleală de stradă ia un caracter mai paşnic şi mi-am îndrerptat gândul către probleme imediate şi practice. M’am dus la căminul Babeş (intenţionam să mă duc şi la cel de fete), să aranjez înjumătăţirea porţiilor de prânz pentru studenţii căminului devastat, care nu aveau unde şi ce să mănânce. Acolo, la Babeş, m’au găsit doi colegi, în goană:

– Hai, părinte, că e nenorocire, studenţii au împresurat Prefectura şi vor să-l omoare pe prefect!

Piaţa Prefecturii era, toată, o mare de capete şi un vuiet de urlete. Mânia se generaliza prin contaminare rapidă şi n’am mai văzut niciodată o mulţime atât de furioasă, atât de dezlănţuită; un fel de „Vrem capul lui Moţoc!”. De data aceasta, capul era al prefectului Pogăceanu, socotit, în opinia tuturor, principalul vinovat; se aflase între timp că el ordonase un baraj de mitraliere în calea mănăşturenilor, dar nu făcuse nimic spre a-i opri pe unguri. Prefectul se afla înlăuntru, blocase bine uşa de la intrarea parterului, cu gărzile în spatele ei. Studenţii nu izbutiseră s’o forţeze şi câţiva încercau să se caţere pe cei doi stâlpi care susţineau balconul, spre a deschide o cale directă la cabinetul prefectului, de la etaj. Unii colegi, înspăimântaţi de ceea ce se vedea – şi mai ales de ceea ce se prevedea –, mă implorau să fac într’un fel şi să evit o nenorocire; să te fereasă Dumnezeu, ziceau ei, de furia oarbă a gloatelor.

Mi-am făcut loc cum am putut, am ajuns la intrare şi am cerut să mi se deschidă. După o scurtă parlamentare cu gărzile dinlăuntru şi după ce am făgăduit că voi intra numai eu, mi s’a deschis. La etaj erau prefectul, primul procuror, un ofiţer sovietic, încă vreo două persoane şi un membru din Comitetul studenţesc; după câte îmi amintesc, cred că era Rednic, din anul patru de Medicină, roşcovan, cu ochelari. Atmosfera era tensivă, prin uşile închise ale balconului răbufneau în rafale urletele celor din piaţă. Prefectul era livid, tremura, ochii i se stinseseră în spatele ochelarilor. M’a primit ca pe un salvator, deşi mă vedea pentru întâia oară; după toate probabilităţile, Rednic îl informase că eu aveam delegaţie de preşedinte al Centrului Studenţesc.

– Părinte, te rog, mi-a zis el, pe dumneata te ascultă, fă ceva, ieşi în balcon, vorbeşte-le, potoleşte-i... te rog!...

Şi-şi frângea mâinile.

A sunat telefonul. Rednic mi-a şoptit că din zece în zece minute suna de la Bucureşti ministrul de Interne şi se interesa care e situaţia.

– Tovarăşe ministru, l-am auzit pe prefect vorbind în receptor, iată, e aici preşedintele Centrului Studenţesc, îl cheamă Anania, el are autoritate, ar fi bine să-i vorbiţi...

Şi mi-a trecut receptorul. În urechi îmi urla vocea furioasă a lui Teohari Georgescu, ordonându-mi să ies în balcon şi să-i împrăştii pe cei din piaţă. Mi-am păstrat calmul. Aveam atâta intuiţie cât să realizez că cheia situaţiei era, cel puţin până la un punct, în mâna mea. I-am spus ministrului că eu nu pot ieşi în balcon cu mâna goală; mi-aş lua curajul să le cer studenţilor să se împăştie dacă le-aş putea făgădui, în schimb, eliberarea colegilor lor arestaţi azi-noapte. Autorităţile locale făcuseră un abuz, spiritul de justiţie cerea o primă reparaţie. Ministrul a început să urle, mai furios, că el nu negociază cu huliganii; eu să împrăştii mulţimea, că de nu, „pun mitralierele în voi!”. Şi a trântit receptorul.

Atunci am început să negociez, local, cu prefectul. El se apăra spunând şi jurându-se (îmi amintesc bine, jurându-se) că el nu are nici un amestec în arestarea studenţilor şi că Poliţia lucrează sub autoritatea directă a Ministerului de Interne. Şi îl lua de martor pe primul procuror, care nu se arăta a mă fi văzut de dimineaţă. Ofiţerul sovietic nu se amesteca – se plimba de colo până colo, cu un tălmaci, şi era numai urechi.

A sunat din nou telefonul. Ministrul cerea să-mi vorbească. Dar, înainte de a-mi trece receptorul, prefectul l-a informat că situaţia e tot mai gravă, că el nu are înlăuntru gărzi suficiente şi dacă studenţii pătrund în balcon şi forţează uşa, nu mai e nimic de făcut. Vocea ministrului era acum ceva-ceva mai stăpânită, dar insista, ca o poruncă, să ies în balcon. L-am întrebat dacă a dat ordin la Poliţie să fie eliberaţi cei paisprezece. Până la urmă mi-a făgăduit că va da imediat acest ordin, dar eu să ies în balcon. Voi ieşi, i-am replicat eu, după ce va da acest ordin. El a izbucnit din nou în urlete, că el e ministru şi nu acţionează sub presiune, dar eu i-am amintit, calm, că presiunea nu venea de la mine. Şi ţineam receptorul departe de ureche, să audă şi el vuietul de afară. Vocea a devenit „negociabilă” şi mi-a dat cuvântul de onoare că va telefona la Poliţie în câteva minute, în minutul următor. Îmi dădeam seama că-mi asum un risc moral extraordinar, dar mi-a dat în gând să-mi iau o măsură de acoperire.

– Domnule ministru, i-am spus, vă rog să-i daţi acest cuvânt de onoare şi domnului prim procuror, care se află lângă mine.

Şi i-am trecut acestuia receptorul. După câteva secunde, procurorul îmi confirma promisiunea ministrului.

Am ieşit în balcon, am ridicat mâna şi am ţinut-o aşa preţ de trei-patru minute, până ce vuietul s’a potolit şi s’a făcut linişte. Am vorbit scurt, tare, apăsat, uşor retoric, pe ton de tribună: dreptatea e de partea noastră, ceea ce avem de făcut e s’o dovedim şi s’o câştigăm – şi i-am îndemnat să părăsească piaţa, făgăduindu-le pe cuvânt de onoare că la ora cinci voi deschide şedinţa Adunării Generale prin a le prezenta, liberi, pe cei paisprezece colegi arestaţi azi-noapte. Asemenea cuvinte pot avea efecte miraculoase; urletele de până mai adineaori s’au prefăcut spontan în urale şi ovaţii. Am rămas în balcon până ce am văzut piaţa aprope goală, apoi l-am rugat pe primul procuror să meargă cu mine, l-am luat pe Rednic şi pe încă alţi doi şi am plecat la Poliţie. Pogăceanu înviase. (Aveam să-l mai întâlnesc peste şase ani şi să-i datorez eliminarea mea din învăţământul teologic universitar.)

Chestorul Crăciun părea dezolat, negru de supărare, mânios pe ministrul de Interne, care – îi spunea el procurorului – când îi ordona să aresteze studenţi, când îi ordona să-i pună în libertate, fir’ar a dracului de treabă. Ne-a poftit să luăm loc pe nişte scaune, în cabinetul lui, şi să aşteptăm. Fiind informat de agenţii lui că studenţimea ar putea lua Chestura cu asalt (aşa sunaseră discursurile incendiare de la ferestrele căminului devastat), chestorul făcuse o mişcare „strategică”: îi îmbarcase pe arestaţi într’o dubă şi-i trimisese la Turda. Acum, duba de abia ajunsese acolo şi primea ordin telefonic să se întoarcă. Aveam de aşteptat vreme de un ceas. Ne-a propus chestorul să plecăm şi să revenim, dar noi nu ne-am mişcat, deşi nu mâncaserăm nimic în ziua aceea şi ne era foame. Procurorul însă, socotindu-şi rolul încheiat, şi-a luat îngăduinţa să plece. Noi am rămas pe scaune şi chestorul la biroul lui şi ne uitam unii la alţii şi nu aveam ce să ne spunem. Tăcerea era lungă şi penibilă. Mă întrebam ce gânduri or fi în capul chestorului şi mă gândeam la Vlad Dracul al lui Arghezi şi la meditaţia lui asupra ţepelor ce li se cuveneau boierilor din preajma mesei. La o vreme, am tresărit şi m’am dus la fereastră: de afară se auzise un fragment din Deşteaptă-te, române; duba intrase pe poarta Chesturii.

Am coborât în curte şi i-am luat pe studenţi în primire, unul câte unul, după nume şi acte. Nu cunoşteam pe nimeni, dar ceilalţi din delegaţie îi ştiau pe câţiva. Se apropia ora cinci, nu voiam să-i scap din mână, i-am dus pe toţi la un birt şi am mâncat împreună.

Amfiteatrul cel mare al Colegiului Academic era ticsit de studenţime. Mă uitam la ei printr’un rost din spatele scenei, ştiam că veniseră acum nu pentru problemele noastre de asistenţă, ci să vadă dacă a fost sau nu cu putinţă să-mi ţin cuvântul. La 25 de ani e greu să scapi de tentaţia gloriei. Nu numai că nu am scăpat, dar i-am făcut şi o regie. Am apărut singur la tribună, într’o tăcere de gheaţă. După o introducere foarte scurtă şi foarte generală, în care mi-am prezentat şi mandatul de preşedinte-delegat al Centrului, m’am referit la promisiunea dată în balconul Prefecturii, că voi începe şedinţa prin a le înfăţişa pe cei paisprezece studenţi arestaţi abuziv azi-noapte.

– Domnilor colegi, aceştia sunt!

Şi, la un semn al mâinii, din spatele scenei s’au ivit cei paisprezece, urmaţi de membrii Comitetului studenţesc. Şedinţa aceea n’a mai fost şedinţă, ci valuri succesive de ovaţii şi scandări şi iar ovaţii. Cei paisprezece au fost smulşi de pe scenă şi purtaţi pe sus, din mâini în mâini, ca nişte eroi, au făcut astfel înconjurul amfiteatrului şi n’au mai ajuns pe scenă. Eu am încercat să intru în ordinea de zi, dar n’a fost chip – nu-i ardea nimănui atunci de asistenţă socială, ci de dreptate naţională. S’au ţinut discursuri, şovinismul maghiar a fost puternic înfierat, ca şi ungurii agresori; nu mai puţin înfierate au fost şi autorităţile româneşti, s’au dezvăluit fapte noi (chestorul Crăciun, de pildă, se zicea, fusese azi-noapte nu la datorie, ci la un chef în afara oraşului, iar pe studenţi îi arestase comisarul Măldărescu). S’a adoptat o moţiune prin care se cerea începerea imediată a anchetei şi pedepsirea agresorilor de la căminul „Avram Iancu”. Părintele Anania era acreditat să supravegheze îndeaproape mersul anchetei şi să intervină în favoarea cauzei româneşti.

Autoritatea mea devenise indiscutabilă. Boala lui Bănicescu mă împinsese în mijlocul evenimentelor şi nu mai puteam da înapoi. Mă simţeam solidar cu destinul.

Următoarele două zile n’au adus nici o limpezire; dimpotrivă, mai multă confuzie şi tulburare. Nu se începea nici o anchetă. Mai mulţi studenţi – unii dintre ei membri în Comitet – se oferiseră să colaboreze cu Siguranţa şi furnizaseră o seamă de informaţii, nume şi adrese ale unor unguri denunţaţi de vecini că lipsiseră în noaptea aceea de acasă. Nu exista nici un semn că cineva dintre cei deferiţi cercetărilor ar fi fost deranjat. Evident, autorităţile intenţionau să muşamalizeze totul şi, la acea vreme, să arunce vina pe studenţi, pe aceşti huligani care-i provocaseră de atâtea ori pe fraţii şi conlocuitorii noştri unguri. Politica de muşamalizare îi indigna până şi pe unii angajaţi ai Poliţiei şi Siguranţei, ceea ce mi-a făcut posibilă stabilirea unor legături de informaţii în aceste două sectoare, lucru foarte important pentru orientarea Comitetului. O anchetă nu mai era de aşteptat. Ungurii lucraseră cu cap, deveniseră – cu uşurinţă – posesori ai carnetului roşu, iar Partidului Comunist nu-i convenea, tocmai acum, când se confrunta cu celelalte din guvern, să-şi aresteze propriii membri şi să-i defere ca pe nişte anarhişti, tulburători ai ordinii publice. Explicaţia aceasta – care, de altfel, părea reală – se răspândea cu mare iuţeală printre studenţi şi profesori şi-i irita tot mai mult; politicul se dovedea prevalent asupra naţionalului, studenţimea română trebuia să îndure, cuminte, ofensa adusă de agenţii şovinismului maghiar. Nu, aceasta nu se poate, îşi strigau studenţii unii altora, nu se poate!... Pe de altă parte, ungurii se simţeau protejaţi şi deveneau tot mai impertinenţi, pe stradă şi în localuri. Evident, scandalul le era necesar, iar în atmosfera ce se crease nu era greu de găsit. Se auzea că un grup de studenţi prinseseră un ungur care-i înjurase şi-l muiaseră de mai multe ori în apa unui lac, fără ca totuşi să se îndure să-l înece. Bătăi erau destule, tinerii nu puteau fi ţinuţi în frâu – nici nu era, practic vorbind, cine să-i ţină.

Cu membrii Comitetului mă sfătuiam tot la câteva ceasuri, urmăream evenimentele, ne gândeam cum să canalizăm mai paşnic protestele studenţilor, aşa încât nici demnitatea noastră să nu fie ofensată, dar nici să le furnizăm ungurilor materiale „documentare” pentru masa şi dosarul Conferinţei de Pace.

Prindea tot mai mult ideea unei greve şi am început s’o discutăm. Ne-am împărţit când a fost vorba dacă o asemenea grevă trebuie să fie doar de protest sau şi de revendicare; în primul caz, ea ar fi avut un termen; în al doilea, durata ei era în funcţie de satisfacerea revendicărilor. S’a pus la vot; cei mai mulţi s’au pronunţat pentru o grevă de protest şi revendicare: începerea anchetei şi sancţionarea vinovaţilor. Autorităţile trebuiau forţate să pună în aplicare legea. Personal, nu aveam nici o încredere că ancheta s’ar începe vreodată (mă prevenise, din primul moment, însuşi primul procuror) şi aş fi fost pentru o grevă de protest. Dar a trebuit să cedez nu numai votului, ci şi interior, în ceasul când a izbucnit vestea – era 31 mai – că se făcuse o nouă arestare de studenţi; şapte inşi, printre care şi Piţurcă, fuseseră luaţi de pe stradă, fără nici un motiv (cel puţin aparent) şi închişi la Poliţie (sau la Siguranţă, nu se ştia bine, dar şi Chestura avea un serviciu de Siguranţă). Evident, nu se mai putea. Universitatea intrase în fierbere, studenţii strigau după dreptate, că, dacă nu, şi-o fac singuri.

Comitetul a convocat Adunarea Generală studenţească pentru a doua zi la ora 9 dimineaţa, în Colegiul Academic. Ne-am gândit să-l aducem la şedinţă şi pe rectorul Emil Petrovici, şi în acest sens am format o delegaţie şi ne-am dus la el. M’a primit numai pe mine; ceilalţi, cărora li se mai adăugaseră şi alţii, pe scară, au rămas în anticameră. Împreună cu rectorul era şi profesorul Kernbach, decanul Facultăţii de Medicină. Am avut o confruntare dramatică. Rectorul a refuzat să accepte invitaţia, a declarat că nu se simte dator să-i apere pe huligani, că autorităţile au dreptate şi, adus în culmea furiei, a strigat că el însuşi telefonase la Poliţie să-i aresteze pe cei şapte studenţi, căci îi văzuse pe fereastră în atitudini suspecte. Nu se putea să nu devin şi eu furios, am ridicat tonul, l-am apostrofat pe rectorul care ar fi trebuit să fie părintele studenţilor şi se dovedise a le fi călău. Am ieşit scrâşnind. Dar nu băgasem de seamă că cei din anticameră – care între timp se făcuseră mulţi – întredeschiseseră uşa şi ascultaseră totul. M’am pomenit luat în braţe şi pupat de o fată, aplaudat de ceilalţi, care se uitau la mine cu admiraţie şi respect; o asemenea filipică, ziceau ei, nu mai auzise rectorul în viaţa lui; studenţii Clujului au acum un conducător, fraţilor, ce-o spune părintele, aia să facem, uraa!...

A doua zi, la 1 iunie (oi ţine minte toată viaţa), era zece şi jumătate, am pus ceasul pe tribună şi am declarat greva de protest şi revendicare a tuturor studenţilor din Universitatea Daciei Superioare. Ovaţii, urlete de entuziasm. Am făcut un expozeu mai larg asupra intenţiilor ascunse ale ungurilor şi i-am îndemnat pe studenţi să se abţină cât pot şi să nu răspundă la nici o provocare, orice act de violenţă fiind de natură să le servească interesele. Să te superi când vrei tu, nu când vrea altul trebuie să devină lozinca fiecărui student, în acest moment greu...

I-am lăsat apoi pe membrii Comitetului să organizeze partea tehnică a grevei, pichetele care urmează să stea la intrările sălilor de cursuri spre a-i împiedica pe eventualii disidenţi să facă vreo ruptură. Curând s’a dovedit însă – chiar de a doua zi – că nu era nevoie de pichete; la grevă aderaseră şi studenţii evrei, sătui şi ei de violenţă şi vărsare de sânge.

Mai mult, practic nu se mai ţineau cursuri, profesorii înşişi se declaraseră în grevă, solidari cu studenţii. Senatul universitar demisionase în bloc, rectorul era pus în situaţia de a lucra numai cu cei doi decani comunişti şi nu putea lua hotărâri legale; ceea ce nu l-a împiedicat însă ca în dimneaţa zilei de 4 iunie să afişeze o decizie prin care studentul Anania Valeriu era exmatriculat din Universitate.

Începând din prima zi a grevei, eu eram atât de ocupat încât nu mai aveam timp să mă duc acasă. Pe de altă parte, fusesem sfătuit să nu prea circul pe stradă. Colegii mă voiau păzit, Bimbo se oferise cu mare plăcere să-mi organizeze o gardă personală. Prin mijlocirea studentului Mureşan, profesorul (Traian) Pop de la Facultatea de Drept mi-a pus la dispoziţie cheia şi cabinetul său de lucru din clădirea centrală a Universităţii, unde am făcut un fel de cartier general al grevei. Acolo mă sfătuiam cu membrii Comitetului, acolo primeam toate informaţiile, acolo mi se aducea mâncare şi tot acolo dormeam, pe o canapea, acolo îmi petreceam şi ceasuri de singurătate, târzii, când mă gândeam la toată tragedia neamului românesc şi plângeam cu faţa’n palme. Nimeni nu ştia, nimeni nu trebuia să ştie că eu pot să şi plâng; eu eram şi trebuia să rămân conducătorul încrezător în sine, inspirator de curaj şi îndrumător pe căile cu desăvârşire drepte. Nu, eroii nu au dreptul să plângă, dar eu plângeam cu faţa’n palme şi nu mă ştia nimeni.

Veneau ştiri că autorităţile vor lua măsuri drastice împotriva greviştilor. La Siguranţă s’ar fi discutat arestarea mea, dar ea trebuia precedată de o exmatriculare, ca să fiu surprins în poziţie de impostor. Se zvonea chiar – fără surse precise – că oraşul va fi pus sub stare de asediu şi că în acest sens s’ar fi făcut apel la trupe sovietice de ocupaţie şi control, întrucât în generalul Atanasiu nu se putea avea încredere, ca unul care se bucura de simpatia studenţilor. Din partea ungurească se lansau tot felul de ştiri false, cum că, de pildă, cutare student a fost crunt bătut de maghiari şi e pe moarte în cutare spital. Trimiteam oameni să verifice şi se dovedea provocarea, menită să reînvie întărâtările studenţilor care, de bine, de rău, se mai liniştiseră, conştienţi că protestul lor are o expresie, greva. Dar greva – sau cel puţin integritatea ei – părea ameninţată de unii disidenţi care pretindeau că ei vor să-şi dea examenele, că au venit la Universitate să înveţe carte şi că greva e susţinută în fond de leneşii şi zurbagiii care nu s’au pregătit pentru sfârşitul de an.

Îmi părea rău că cedasem ideii de „revendicare”. O grevă de protest, de câteva zile, ar fi fost de ajuns. Una lungă, fără nici un termen, e greu de controlat. Mă şubrezeam interior, începusem să mă gândesc la o posibilitate onorabilă de a ridica greva, când a intevenit un incident care m’a readus pe poziţie. Eram în biroul profesorului Pop cu câţiva colegi din Comitet, când am fost anunţat că afară e cineva care doreşte să-mi vorbească. Am ieşit şi am văzut un tânăr care s’a uitat ţintă la mine, în poziţie de drepţi, şi mi-a comunicat, scurt, că din ordinul Mişcării Legionare trebuie să ridic greva imediat. După care s’a întors să plece. Mie mi-a năvălit deodată sângele în cap şi i-am strigat din urmă:

– Nu primesc ordine de la nimeni, domnule!

Tânărul s’a făcut nevăzut, eu am reintrat în cabinet, trântind uşa, dar nu am spus nimănui nimic. „Ordinul” mă obliga, moral, să continui greva cu orice preţ. Incidentul însă era o indicaţie că în Universitate exista o organizaţie legionară. Dar de ce voiau legionarii ca greva să înceteze, nu pricepeam nicicum; îmi plăcea să-i cred, totuşi, pe cele mai avansate poziţii de patriotism, pe ei, a căror istorie era faimoasă prin masive (dar şi violente) greve studenţeşti. (Despre tânărul care fusese la mine şi despre poziţia legionarilor aveam să mă lămuresc mult mai târziu, în 1959, când am citit întregul dosar al anchetei mele penale, de dinaintea procesului de la Ploieşti, în care se aflau nişte declaraţii ale lui Nicolae Petraşcu, Nistor Chioreanu şi ale altora. În 1946, Petraşcu, care conducea din Sibiu, conspirativ, întreaga organizaţie legionară, a fost informat asupra evenimentelor de la Cluj, ca şi asupra celui ce răsărise, nitam-nisam, conducător al studenţimii. Principiul lui Petraşcu era ca unităţile lui să activeze cât mai „la fund” şi să evite orice prilej de a ieşi la suprafaţă. Or, greva de la Cluj era o demonstraţie de suprafaţă, iar angajarea „băieţilor” în ea le putea pune în primejdie anonimatul. În acest sens, el l-a trimis pe Chioreanu – ajutorul lui imediat – la Cluj, iar acesta l-a mânat pe studentul Pop Cornel la mine, cu „ordinul” de a înceta imediat greva. Şi mai târziu, la Aiud, am aflat că acel Pop Cornel fusese implicat în reeducarea de la Piteşti şi murise tragic la Jilava.)

Eram în cea de a treia zi de grevă şi nu exista nici un indiciu că vreuna din revendicările noastre ar urma să fie satisfăcute. O seamă de membri ai Comitetului au ridicat şi problema „legalităţii” grevei sau, mai precis, a acoperirii ei; ea fusese hotărâtă de Comitet şi pronunţată de preşedinte în „aclamaţiile” mulţimii, dar nu era expresia unui vot nominal. Am hotărât aşadar să convocăm pentru a doua zi, 4 iunie, o nouă Adunare Generală şi să supunem greva unui vot secret.

Mi-a fost o noapte grea aceea din ajunul Adunării, nedormită, frământată. Pentru câteva ceasuri mi-am luat privirea de pe evenimentele din juru-mi şi am aţintit-o asupră-mi. Ce se întâmpla cu mine? Oare nu eu îmi făgăduisem să-mi văd numai de studii şi literatură şi să nu mă amestec în nici un fel de altă activitate? Oare bine îmi şedea mie, călugăr, să pozez în erou de mase şi să mă las purtat de orgolii ieftine? Eram eu sigur că greva avea numai un caracter academic-naţional, fără implicaţii politice? Cine sunt aceşti membri din Comitet? De câtă vreme îi cunoşteam şi ce ştiam eu despre ei? Dacă unii politicieni – şi în special ţărăniştii – vor să facă din grevă şi din mine un instrument al propriilor interese? Să fi fost oare adevărat că internarea în spital a lui Bănicescu era „strategică”? Să fi ştiut el ceva, într’adevăr, despre planurile ungurilor? Şi dacă am acceptat totuşi o delegaţie din partea lui, de ce nu m’am limitat la mandatul propriu-zis, adică la prezidarea Adunării din 29 mai, şi m’am aruncat în vâltoarea evenimentelor mari? Nu cumva îmi depăşisem mandatul şi eram un impostor? Nu cumva îmi pângăream singur propriile-mi făgăduinţe şi-mi ruinam visul de a deveni medic? N’ar fi bine oare ca mâine să mă retrag frumos şi cinstit din toată afacerea asta şi să cedez altuia – oricare ar fi el – locul de erou naţional?

Cam cu aceste gânduri am coborât a doua zi în holul Universităţii, unde Bimbo şi echipa lui de haidăi aşteptau să mă însoţească peste drum, la Colegiul Academic. Am găsit sala arhiplină, am urcat la tribună şi am vorbit patru ore şi jumătate – cea mai lungă cuvântare din viaţa mea. Un expozeu amplu asupra evenimentelor, poziţiilor noastre şi intenţiilor ungureşti, am analizat ţesătura de interese care împiedicau autorităţile să purceadă la o anchetă, am apelat la înţelepciunea studenţilor, îndemnându-i să gândească matur dacă putem menţine o grevă fără nici o şansă de a-şi realiza obiectivele şi dacă, în cazul unor măsuri extreme din partea statului, vom fi în stare să rezistăm cu mijloacele „academice” pe care ni le-am propus. În fond, discursul meu se voia subtil demobilizator, dar nu-mi dădeam seama că oratorul care făcea asemenea analize şi se vădea stăpân nu numai pe analizarea istoriei, ci şi pe arta cuvântului, creştea, minut cu minut, în ochii şi admiraţia audienţei. A fost lungă şedinţa aceea, lungă, şi nu s’a mişcat nimeni din sală. După mine au vorbit alţii, cu mai multă însufleţire, apăsând pe ideea că având un asemenea conducător – pe care Dumnezeu l-a trimis în ceasul acesta de cumpănă – se poate merge până’n pânzele albe.

S’au împărţit buletine de vot, şi vreme de un ceas şi jumătate s’au perindat studenţii prin faţa urnei, în care timp eu încă mă sfătuiam cu membrii Comitetului, în camerele din spatele scenei. Atunci a venit vestea că pe afişierul rectoratului apăruse exmatricularea mea din Universitate. Informaţia fusese, deci, adevărată – însemna că trebuie să urmeze arestarea. Nu-mi era frică de arestare, ci de eşecul grevei. A venit rezultatul votării: imensa majoritate, pentru menţinerea grevei; foarte puţine voturi împotrivă (mai târziu aveam să-mi explic că erau ale legionarilor, studenţii aceia de la balcon care nu aplaudau şi nu ovaţionau, mulţumindu-se doar să fie prezenţi). Am revenit la tribună şi am anunţat exmatricularea mea din Universitate. Ca urmare a faptului că, formal, nu mai sunt student, mi-am depus mandatul de preşedinte-delegat al Centrului, cu propunerea ca Bănicescu să fie rugat a-i da altcuiva delegaţie. Declaraţia mea a produs consternare, confuzie. Oratorii nu mai veneau la tribună, ci se improvizau pe lângă pereţii sălii, jurând că dacă părintele Anania îi părăseşte, studenţii vor ieşi în stradă şi îşi vor face dreptate prin orice mijloc, începând cu pedepsirea rectorului-criminal care a afişat o asemenea decizie. I-am lăsat să vorbească şi am părăsit scena. Eram obosit, aproape epuizat. Am cerut un pahar cu apă. Colegii din Comitet mi s’au făcut roată împrejur, implorându-mă, conjurându-mă să nu-i părăsesc. Trebuie să-mi dau seama, ziceau ei, că în momentul de faţă reprezint mai mult decât o personalitate, un simbol al ideii de ordine, singurul om în stare să stăpânească acest tineret confuz, gata să se dedea la acte nesăbuite. Cât despre exmatriculare, ea este cu desăvârşire ilegală, nulă şi neavenită, deoarece, după regulament, numai Senatul Universitar are autoritatea de a exmatricula un student. Vorbeau unul după altul şi mai mulţi deodată şi eu m’am ridicat şi m’am dus la fereastră şi mi-am lipit fruntea de geam. Tăcere s’a făcut, şi aşteptare. Câteva secunde. Mi-am dezlipit fruntea de geam. Zarul fusese aruncat.

– Bine, le-am zis, rămân.

Dar era evident că de acum trebuia să intrăm în plină conspiraţie. Am făcut un plan de câteva minute, am dat câteva dispoziţii. Eu trebuia să dispar de la suprafaţă, Suciu va merge cu mine şi numai prin el voi ţine legătura cu restul Comitetului, care rămânea să conducă greva pe teren. Totul va depinde de solidaritatea şi dedicaţia noastră faţă de cauza în care ne-am angajat.

M’am întors la tribună şi am anunţat că revenisem asupra depunerii mandatului, că voi continua să conduc greva până la capăt. Toată sala a izbucnit în urale, apoi minute în şir mi s’a scandat numele. De abia am izbutit să fac iarăşi linişte; le-am recomandat studenţilor seriozitate şi maturitate, să nu răspundă la provocări, să nu creadă zvonurile alarmiste, să se orienteze numai după comunicatele ce vor fi afişate zilnic în principalele puncte ale Universităţii şi care vor fi semnate, în original, cu numele meu şi de mâna mea. L-am lăsat pe Mureşan să încheie şedinţa (se făcea şi o colectă pentru fondul grevei), i-am îmbrăţişat pe colegii din Comitet, l-am luat pe Suciu şi am coborât scara din dos, în curtea Colegiului, unde se afla Bimbo. O trăsură cu streaşina lăsată aştepta la poartă, m’am urcat în ea, cu Suciu lângă mine, Bimbo a venit lângă capră (capul i se plimba pe deasupra streaşinii) şi i-a şuierat vizitiului:

– Mână la Mănăştur! Şi nu sufli vorbă, că te turtesc!

Lung e drumul Clujului, lungă era şi Calea Moţilor prin care eu, călugărul Vartolomeu, intram în plină aventură, închinat cu desăvârşire unor evenimente care mă solicitau. Trăsura a oprit undeva pe uliţa principală a Mănăşturului, Suciu i-a plătit birjarului şi i-a făcut semn să se întoarcă. Dar nu acolo trebuia să ne oprim noi, ci ceva mai departe, la casa unui inginer agronom care ne-a primit cu bunăvoinţă şi s’a declarat părtaş al conspiraţiei. Ne-a dat o odaie, în latura din spate, şi ne-a făgăduit şi mâncare, în schimbul unei sume convenabile. De cum am ajuns, mi-am dat jos rasa şi dulama, am îmbrăcat o bluză de sport, mi-am ras barba şi mustaţa, Suciu mi-a retezat părul, în care am ales o cărare pe stânga şi am lăsat un zbenghi pe sprânceana dreaptă. Mă uitam în oglindă şi mă întrebam când anume mă travestisem: acum, sau mai demult, la mânăstirea Antim? Odată cu ţinuta civilă mi se schimbaseră parcă şi mişcările, mergeam altfel, mai degajat. Ţineam cu uşurinţă mâinile în buzunarele pantalonilor.

(Şi fiindcă veni vorba de pantaloni, voi face o mică paranteză. Intrasem în anul doi la Medicină şi aproape îl isprăvisem cu aceeaşi pereche de pantaloni, în două culori înnădite, pe care o avusesem la Sibiu. Trebuia să mă prezint la examenele de la Academia Teologică şi am solicitat o audienţă la episcopul Nicolae Colan, cu o cerere pentru scutire de taxe. Episcopul era un cărturar de seamă, membru al Academiei Române, mă ştia de la şezătorile literare, mă felicitase pentru poeziile mele, aveam toate motivele să cred că-mi va aproba cererea. E adevărat, nu mă întrebase niciodată ce fac, cum o duc, dacă am ce mânca sau unde dormi – cum făcea, bunăoară, secretarul general al Universităţii, domnul Vătăşescu –, dar, oricum, îl credeam sensibil la nevoile altora. N’a fost aşa. Episcopul mi-a spus că nu se poate, că Academia are o mulţime de lipsuri materiale, că Episcopia cu greu o poate susţine, şi aşa mai departe. Nu-mi venea să cred. I-am vorbit şi eu de sărăcia mea, de strâmtorările de tot felul, i-am înfăţişat dovezi, am insistat, l-am rugat, am cerşit. Episcopul se arăta inflexibil, nu părea convins de nici un argument, îmi împinsese hârtia, uşor, la marginea biroului. Atunci, disperat, am făcut cel mai mare gest de umilinţă din viaţa mea: mi-am dat în lături pulpanele de la rasă şi dulamă şi i-am arătat episcopului ce fel de pantaloni purtam pe mine. El a ridicat din umeri, a neputinţă, şi n’a zis nimic. Am plecat ruşinat, umilit de moarte, şi am ajuns acasă plângând. Pantalonii aceia blestemaţi îmi ardeau trupul. O bună parte din casa în care şedeam era magazie de echipament sportiv, fel de fel de mingi, rachete, bocanci, pantofi de tenis, suliţe, discuri şi tot felul de... haine: bluze, pantaloni, căciuliţe, şepci, toate claie peste grămadă; sportivii veneau, îşi luau ce le trebuia pentru exerciţiile lor şi le aduceau înapoi, fără să le fi luat în primire şi fără să le predea cuiva anume. În ziua aceea, cu inima rănită şi dinţii strânşi, m’am strecurat în una dintre magazii şi am furat o pereche de pantaloni, iar pe cei vechi i-am ars în sobă. Umilinţa fusese atât de mare încât noii mei pantaloni, deşi de furat, nu mă ardeau.)

Nicolae Suciu era ceea ce se cheamă un băiat bun de tot. Ardelean de pe valea Mureşului, greco-catoloc, absolvise Teologia la Blaj şi era acum student în anul doi la Filosofie. Făcea parte din Comitet, ca preşedinte al anului său, şi avea funcţia de secretar al Comitetului. Curat la suflet, sincer, entuziast, plin de dăruire, cu privirea ageră şi vorba repede, studentul acesta nu prea înalt, cu obrazul mai tânăr decât vârsta, mi se apropiase de la bun început, îmi câştigase o încredere totală şi-l simţeam alături. Intuiţia nu m’a înşelat. Rar am văzut un om mai devotat, mai lipsit de interes personal şi mai curajos. Greva a mai durat două săptămâni, şi în tot acest timp Suciu a fost omul meu de legătură cu ceilalţi membri ai Comitetului şi cu spiritul maselor. Mânca şi dormea cu mine, îmi procurase o maşină de scris, se ducea zilnic în oraş şi preda comunicatele alcătuite şi semnate de mine, care apăreau, ca prin miracol, în principalele locuri de afişaj. El îmi aducea toate informaţiile, pe el trebuia să-l cred pe cuvânt, pe temeiul celor spuse de el hotăram măsuri şi trimiteam dispoziţii. Era singurul care ştia unde mă aflu, nu sufla o vorbă despre asta şi nimeni nu îndrăznea să-l întrebe. La o vreme în care toţi agenţii de Siguranţă răscoleau oraşul să-mi dea de urmă, el trecea drept şi senin printre ei, cu privirea lui limpede, cu zâmbetul lui curat. Nu-l putea nimeni bănui, căci nu purta în el nici o viclenie, nici o prefăcătorie care ar fi putut să-l trădeze ochiului expert. Nu făcea nici un fel de politică, îşi iubea cu pasiune credinţa şi neamul, visa la o vreme în care scumpul său Ardeal să nu mai fie o marfă de târguială şi şantaj în mâna marilor puteri, nici pradă pentru poftele ungurilor.

Greva se desfăşura paşnic, studenţii se arătau maturi, rezistau provocărilor, se abţineau de la obişnuitele scandaluri, nu se înregistrau geamuri sparte, şi nici capete. Studenţii, cei mai mulţi, învăţau pentru examene – pe care şi le nădăjduiau, totuşi, apropiate –, alţii ieşeau la vremea când ştiau că trebuie să apară comunicatul şi se îndreptau spre unul din afişiere, vedeau ce se spune, ziceau ura! şi plecau în treburile lor, cel mai adesea la sport sau la o bere. Comunicatele aveau darul de a-i asigura mai întâi că au un conducător care e liber şi coordonează, apoi de a le spune adevărul şi a spulbera zvonurile false. Îndemnul la linişte şi ordine li se repeta zilnic, ştiau de acum că acestea erau arme puternice.

Mai mult, ştiau că au faimă. Despre agresiunea ungurească şi greva studenţilor scriseseră şi continuau să scrie ziarele, zburau corespondenţe, vestea s’a împânzit în toată ţara, clujenii erau obiect de admiraţie generală. Celelalte centre universitare trimiteau mesaje de simpatie şi organizau greve de solidarizare. Primii care au intrat într’o astfel de grevă au fost studenţii Şcolii Politehnice din Braşov. Au trimis o delegaţie, care de abia a răzbit până la mine, călăuzită precaut de Suciu (când aveam contacte cu alţii, nu foloseam niciodată locuinţa inginerului, ci câte o casă de ţăran, tot alta pentru fiecare împrejurare; nu aveam şcoala conspiraţiei, dar intuiţia mi se dovedea îmbelşugată). O altă delegaţie, din Timişoara, anunţa că şi studenţimea de acolo intrase în grevă. De la Universitatea din Iaşi mi-a ajuns un splendid mesaj, scris pe pergament, cu evocarea lui Ştefan cel Mare, Petru Rareş şi Mihai Viteazul; studenţimea ieşană intrase în grevă. După câte am aflat, la Universitatea din Bucureşti s’a încercat ceva, dar acţiunea a fost repede înăbuşită; prezenţa instituţiilor centrale nu le-a permis niciodată studenţilor bucureşteni să aibă un rol în viaţa publică.

Pe măsură ce greva noastră câştiga popularitate, se anunţau măsuri drastice împotriva ei. Fireşte, prima ar fi fost arestarea mea, dar eu socoteam că aceasta ar fi o mare prostie din partea autorităţilor. Mănăşturul era, tot, o cetate de veghe, se prezuma că poliţia şi agenţii de Siguranţă cu greu şi-ar putea face loc într’o arie care le putea fi primejdioasă. Cu toate acestea, copiii inginerului depistaseră indivizi suspecţi pe uliţele satului şi mă sfătuiau la mai multă prudenţă. La un moment dat am părăsit casa inginerului şi m’am mutat în afara satului. Mănăşturul era dominat de un deal – mai precis, de coama unui platou – pe care se întindea un codru uriaş, cunoscut sub numele de Pădurea Popilor (era proprietatea Bisericii Unite). Acolo, sus, în marginea pădurii, mi-am făcut o colibă de crengi şi frunzari, din gura căreia aveam în privelişte tot satul, cu uliţele lui şi potecile de printre holde. Din acea colibă am condus greva până la sfârşit. Soţia inginerului se oferise să ne gătească în continuare, Suciu aducea mâncarea cu sufertaşele şi nu se atingea de ea până nu începeam eu. Dormea în deschiderea colibei, de-a curmezişul, ca un câine de pază. Într’o noapte am auzit prin preajmă trosnituri de surcele uscate, strivite sub paşi. Suciu a aprins lanterna şi a dat cu ochii de nişte feciori ţărani înarmaţi, care i-au făcut semn să nu se sperie.

– Spuneţi-i domnului părinte, i-au şoptit ei, să se hodinească liniştit, că noi suntem pe-aici şi nu se apropie nimeni.

Eram mai cunoscut decât credeam.

Acolo, la margine de codru, îmi scriam la maşină comunicatele şi-l aşteptam pe Suciu cu veşti. În ceasurile de singurătate aveam timp să stau pe gânduri. Îmi venea în minte maica Artemia, pe care o văzusem de câteva ori în sala Colegiului Academic, cu celelalte călugăriţe, parte din studenţime. Nu aveam cărţi la mine, în afară de ediţia definitivă, de la Fundaţii, a poeziilor lui Minulescu. Ciudat: în acele zile de mare gravitate şi tensiune citeam şi reţineam în memorie „Romanţa noastră”:

Pe-acelaşi drum

Mânaţi de-acelaşi îndemn nefast al năzuinţii,

De-aceleaşi ne’nţelese-avânturi

Spre tot mai sus...

În sat am coborât o singură dată, când am avut o întâlnire cu Onoriu Cheţianu, conducătorul echipei sportive „U”. Rectoratul voia cu orice preţ să spargă greva şi căuta disidenţi. Unde nu izbuteau ademenirile şi făgăduielile, interveneau – şi cel mai adesea – ameninţările. Sportivii au fost întotdeauna oamenii cei mai îndrăgostiţi, cei mai pasionaţi de îndeletnicirea lor, şi rectorul ştia aceasta când i-a anunţat pe studenţii din echipa de fotbal că dacă nu intră la cursuri formaţia „U” va fi desfiinţată. Tinerii – care aveau programate competiţii cu alte echipe şi scontau pe succese mari (era, într’adevăr, o echipă foarte bună) – începuseră să şovăie, şedeau în cumpănă. Cheţianu – care era instructor de sport al Universităţii şi pe care îl cunoşteam de prin 1937, când, sub auspiciile Străjii Ţării, mă învăţase să schiez, în cadrul unui curs, la Predeal – părea îngrijorat, fiindu-i era teamă de o defecţiune. Ne-am înţeles ca el să-i sfătuiască pe băieţi să mai reziste puţin, căci mult n’o să mai dureze.

În realitate, nu ştiam cât va mai dura. Profesorii – şi ei în grevă, solidari cu studenţii – erau ameninţaţi la salarii. O parte dintre ei se adunau conspirativ în casa lui Coriolan Tătaru şi se sfătuiau. Mi-au trimis vorbă că ar vrea să mă vadă. Garanţia morală era Victor Papilian. Consfătuirea a avut loc seara târziu, pe lumină mică. Suciu mă însoţise pe drum şi rămăsese la poartă, în umbră. Mai erau de faţă – din câţi mi-i amintesc – Haţeganu, Veluda, Crişan, Pop, câţiva de la Litere şi Filosofie. Profesorii mi-au propus să încerc negocieri cu Guvernul pentru eliberarea celor şapte studenţi. Dacă izbutim, ar fi ceva, primul obiectiv al grevei ar fi atins şi, la urma urmelor, ne-am putea mulţumi şi cu atât; o anchetă nu aveam de aşteptat. Tătaru era în bune relaţii cu primul-ministru Petru Groza şi s’a oferit să-i adreseze acestuia un mesaj special, pe care eu să-l pun în mâna unei delegaţii care să meargă la Bucureşti. Aveam informaţii că cei şapte nu mai erau la Cluj, ci în arestul Ministerului de Interne.

Profesorul Tătaru a scris mesajul pe loc şi am plecat cu el. A doua zi, seara, plecau spre Bucureşti Rednic şi preşedintele anului întâi de la Medicină (al cărui nume nu mi-l mai amintesc cu nici un chip7). S’au întors peste două zile. Petru Groza îi primise cu bunăvoinţă, făgăduindu-le sprijinul, dar tot ce putuse face a fost să obţină promisiunea lui Teohari Georgescu ca delegaţii noştri să-i viziteze pe arestaţi şi să le dea ceva mâncare şi ţigări. Cei şapte nu ştiau pentru ce erau ţinuţi acolo, nu li se făcuse nici o anchetă, dar în arestul de la Cluj Piţurcă fusese bătut la tălpi; se rugau să facem ceva pentru ei şi să-i scoatem de acolo.

Nu făcusem un secret din faptul că trimiteam o delegaţie la Guvern; dimpotrivă, o anunţasem într’un comunicat. Dar am anunţat şi refuzul Ministerului de Interne de a-i elibera pe ai noştri. La scurtă vreme a apărut în Cluj Teohari Georgescu însuşi. N’a vrut să stea de vorbă cu nimeni, în afară de câţiva membri din Comitetul Studenţesc, care au acceptat să se ducă la Prefectură. Ministrul le-a vorbit aspru, a bătut cu pumnul în masă şi le-a urlat să-şi bage minţile în cap şi să-i cheme pe studenţi la cursuri, că de dracu’ ăla de popă o să aibă el grijă. Şi a plecat aşa cum venise.

Nu ştiu dacă sunt în stare, după atâţia ani, să reconstitui o cronologie exactă, dar cred că după vizita lui Teohari Georgescu – şi ca urmare a ei – au fost luate unele măsuri represive împotriva greviştilor. Studenţilor la Medicină care lucrau ca externi în spitale li s’au refuzat salariile dacă nu dau declaraţii de desolidarizare de grevă. Tinerilor bolnavi li s’au sistat medicamentele, sub aceeaşi condiţie. Dar măsura cea mai generală şi mai de efect au constituit-o exmatriculările în masă. Zilnic la afişierul de la rectorat apăreau sute şi sute de nume pe liste de exmatriculare, studenţii se perindau prin faţa lor, se citeau şi începeau să se întrebe dacă şi câtă seriozitate are sancţiunea. Exmatricularea – spunea rectoratul – poate fi ridicată numai dacă respectivul se desolidarizează de grevă şi „intră în ordine”.

Presa continua să se agite pe tema grevei de la Cluj. Nu mă deranjase un articol violent apărut în Scânteia, care mă înfiera şi mă numea, ironic, „micul Căpitan al Daciei Superioare”, cât mă deranjau articolele de prea mare laudă din ziarele partidelor „istorice”, în special Dreptatea; aveam tot mai mult impresia că grevei noastre i se atribuia un rol politic, iar faptul acesta mă punea pe gânduri.

Profesorul Tătaru stăruia să mai încercăm, convins fiind că doar calea negocierilor va aduce o dezlegare. I-am trimis iarăşi pe cei doi la Bucureşti. Groza i-a primit iarăşi cu bunăvoinţă, dar când au ajuns la Interne au fost arestaţi şi i-a scăpat tot Groza, care – cavaler – căuta să-l convingă pe Teohari că delegaţii se bucură de „dreptul de sol” şi că nu pot fi arestaţi atâta vreme cât le funcţionează mandatul. De data aceasta cei doi s’au întors cu un rezultat, dar acesta nu era acceptabil: Guvernul se învoia să-i elibereze pe cei şapte, dar numai după ce noi ridicăm greva. Acesta era cuvântul Ministerului de Interne, dar Groza – care nu era comunist – nu se pusese chezaş. Cine ne garanta nouă că Guvernul se va ţine de cuvânt? Noi îl aveam garant pe profesorul Tătaru, dar numai faţă de Petru Groza, care, la rândul său, deşi prim-ministru, nu putea fi un garant faţă de Interne. Eram în impas. Rectoratul exmatricula masiv, negocierile noastre eşuau.

Comitetul a fost anunţat că Lucreţiu Pătrăşcanu, ministrul Justiţiei, venise la Cluj şi voia să stea de vorbă cu studenţii. I-am trimis un scurt mesaj prin care îi sugeram că ar fi înţelept şi mai potrivit să nu apară în faţa maselor, ci să aibă o convorbire restrânsă, dar deschisă, numai cu membrii Comitetului. El era de altă părere: i-a convocat pe studenţi la Colegiul Academic şi s’a urcat la tribună. Mulţi dintre cei care-şi amintesc de Pătrăşcanu în Ardeal fac o confuzie, spunând că aici, la Cluj şi în această împrejurare, ar fi făcut el faimoasa declaraţie – care avea să-l coste capul – că „întâi sunt român şi apoi comunist”. După câte pot eu să-mi amintesc – şi destul de vag –, el făcuse această declaraţie în alt oraş al Transilvaniei, Satu Mare sau Baia Mare, sau Sighet, şi ceva mai înainte. Tocmai de aceea se spera mult de la el. În realitate, la Cluj nici n’a apucat să vorbească. Pătrăşcanu a avut proasta inspiraţie să nu ţină seama de un anumit formalism al vieţii universitare din Cluj, în virtutea căruia profesorii li se adresau studenţilor cu „domnilor colegi”, „domnişoarelor colege” – nici în ruptul capului nu i-ar fi tutuit. Ministrul Justiţiei – care era şi el profesor – a venit cu limbajul de la Bucureşti şi şi-a început discursul cu „Băieţi, eu am venit la voi să ne cunoaştem”... „Băieţii” au mârâit a insatisfacţie, dar ministrul a continuat cu „voi” şi „vouă”, „ale voastre”, până ce toată sala a irupt în fluierături şi huiduieli şi oratorul a trebuit să părăsească scena într’un vacarm înfiorător. M’a surprins lipsa de tact a lui Pătrăşcanu şi m’a întristat.

Una din principalele mele griji era să fiu la curent cu spiritul maselor studenţeşti, să nu mă las furat de entuziasme superficiale, să nu devin victima unor informaţii false sau pe jumătate. Suciu se ducea zilnic în oraş, îmi raporta tot ce ştia, dar de dincolo de el nu ştiam nimic. Aşa se face că am ieşit odată, împreună cu el, la un sondaj direct, şi am intrat întâi într’o berărie, la subsol, plină de studenţi şi de halbe. M’am amestecat printre ei, la o masă, am comandat bere, Suciu m’a prezentat ca pe un Ionescu, prieten de-al lui, student la Bucureşti. De la bun început mi-am dat seama că se vorbea numai de grevă, de aspectele ei recente şi de „Părintele”. Nu mi se mai rostea numele, mi se spunea, simplu, „Părintele”. Colegii de la masă s’au arătat bucuroşi să mă informeze, ca pe un „străin” ce eram, ce înseamnă greva lor pentru expresia conştiinţei noastre naţionale şi ce înseamnă să aibă ea un conducător atât de extraordinar. „Părintele” căpătase proporţii fantastice, faptul că era şi nu era prezent îi dăduse o aureolă de mit; toată Poliţia şi Siguranţa îl căutau şi nu-l aflau, dar cuvântul lui apărea zilnic, nu se ştie de unde, sub iscălitură proprie; i se mai spunea şi „Îngerul cu barbă”, era în acelaşi timp aici şi acolo, americanii îi dăduseră o maşină blindată pe care o conducea singur, însuşi ministrul de Interne se temea de el, mă rog, „Părintele” era cel mai mare erou naţional al vremilor noastre. Ascultam sceptic, mă gândeam, amuzat, la Zalmoxis al lui Blaga, am îndrăznit să iau cuvântul şi să-mi temperez interlocutorii în sensul că am auzit şi eu câte ceva despre acest „părinte”, de prin alte părţi, că e un om aproape comun, dar înzestrat cu darul pozei şi al imposturii, că de ce nu-şi vede el de cădelniţă şi o face la Cluj pe Popa Şapcă... Cred că m’am întins cam mult şi am apăsat prea tare pe unele calificative, căci cei din preajmă se încruntau, îşi făceau semne din ochi, vădit se întărâtaseră, aşa încât Suciu, care mă tot lovise cu piciorul pe sub masă, m’a luat de mână şi m’a scos repede afară, ca să scap nebătut. Am mers pe străzi, am tras cu urechea în dreapta şi’n stânga, apoi Suciu m’a dus la un coleg al lui care se întâmpla să-şi aniverseze ziua de naştere şi avea în casă, ca oaspeţi, vreo zece-doisprezece băieţi şi fete, la un pahar de vin. Şi acolo eram tot Ionescu şi tot de la Bucureşti, dar de data aceasta foarte tăcut, timid. Se vorbea, fireşte, despre grevă şi despre „Părintele”, cu aprindere şi imaginaţie. O fată, studentă la Conservatorul de Artă Dramatică, aflase că „Părintele” e şi scriitor, autor de piese de teatru...

–... şi când o să se schimbe vremurile şi eu o să termin Conservatorul şi o să ajung actriţă – ajung sigur, asta s’o ştiţi voi, am talent şi sunt şi drăguţă –, o să mă duc la Părintele – el o să fie directorul Teatrului Naţional, o să vedeţi voi! – mă duc – ce, credeţi voi că n’o să am curaj? sunt şi drăguţă, după toate alea –, mă duc şi-i spun: eu, părinte, am votat pentru grevă, am fost în grevă, m’am ţinut pe poziţie, nu m’am lăsat intimidată – îi spun, credeţi că nu-i spun? că sunt şi drăguţă –, am rezistat până la urmă, acum sunt actriţă, am talent şi vreau să joc un rol în piesa dumneavoastră...

Tăcut cum devenisem, fata mă ignora, şi nici ceilalţi nu-mi dădeau prea multă atenţie. Mult mai târziu, când Suciu a întâlnit-o din nou nu ştiu unde şi i-a spus cine era prietenul cu care venise, curajoasa actriţă nu l-a crezut, apoi a leşinat de emoţie...

Exmatriculările în masă trebuiau să ducă la o altă măsură: studenţii nu mai aveau dreptul să beneficieze de cantine şi de cămine. S’au tăiat raţiile de alimente, cantinele s’au închis. O informaţie de la Chestură mă anunţa de dimineaţă că la ora 3 după-amiază forţele poliţieneşti vor pătrunde în căminul Babeş şi-i vor soma pe studenţi să evacueze clădirea. Se sconta pe o rezistenţă sigură a acestora şi pe un raport de rebeliune contra autorităţii publice.

L-am repezit pe Suciu în oraş, cu dispoziţia ca la ora 2 nici un student să nu mai fie în cămin; să se ducă unde or putea, la ora 3 căminul trebuia să fie găsit gol.

La acea oră treceam pe bicicletă prin faţa căminului şi trăgeam cu coada ochiului la ce se întâmplă: poliţiştii, uluiţi, se uitau unul la altul, câţiva studenţi, cu boccelele alături, şedeau pe marginea scării şi cântau din chitare.

Seara, cei mai mulţi dintre locatarii de la Babeş şi-au întins aşternuturile prin parcuri şi pieţe şi au semănat oraşul cu vestea că studenţii români au fost azvârliţi în stradă.

Un alt curier de la Poliţie îmi anunţa planul unei razii generale; orice student găsit afară va fi arestat, sub calificativul de vagabond. Imediat am trimis curieri-fulger prin tot oraşul, cu îndemnul ca fiece student să plece din parc şi să intre în prima casă de român, măcar pentru noaptea aceea. Cu toate acestea, destul de mulţi au fost surprinşi de razie şi duşi la Poliţie. Li s’a dat drumul a doua zi, sub declaraţia că vor părăsi Clujul în timpul cel mai scurt.

Presiunile erau mari. Fără cămine şi fără mâncare, studenţii îşi puneau problema, crucială, dacă ridică greva şi rămân în Cluj sau dacă o continuă şi pleacă acasă. O asemenea hotărâre nu putea fi luată decât în Adunarea Generală, pe care am convocat-o pentru ziua de 16 iunie, dimineaţa, la Colegiul Academic. Întrebarea era, acum, cine prezidează şedinţa? Aşa cum eram, travestit, nu mă puteam prezenta în faţa mulţimii; să nu mă prezint şi să deleg pe altcineva, ar fi fost extrem de dificil pentru moralul studenţilor. M’am hotărât să prezidez şedinţa, aruncând în balanţă ultimul risc şi ultima expresie a aventurii.

În dimineaţa aceea m’am urcat pe o bicicletă şi am intrat în oraş. Pe drum mi s’a dezumflat o roată, am lăsat bicicleta pe seama lui Suciu şi am continuat drumul pe jos. La un colţ de stradă l-am zărit pe comisarul Măldărescu, din Serviciul de Siguranţă al Chesturii de Poliţie, fumând şi aşteptând, probabil, pe cineva. M’a scormonit un demon, am scos o ţigară şi i-am cerut voie comisarului s’o aprind. M’a servit cu indiferenţă, parcă uşor plictisit. La Universitate, în cabinetul conspirativ al profesorului Traian Pop, mă aştepta Nelu Racolţa şi peruchierul-şef al Operei, care-mi confecţionase, după fotografie, o barbă şi o mustaţă false. În numai câteva minute eram altul – adică eu, „părintele”; peruchierul îmi făcea ultimele retuşuri, din foarfecă şi creion gumat, în timp ce Suciu desfăcea pachetul şi-mi pregătea dulama. Apoi am rămas numai cu el şi urmăream, prin fereastră, ce se întâmplă în stradă, dincolo de care era Colegiul Academic. Colţurile erau împănate de agenţi de Siguranţă în civil. Un cordon de poliţie barase trecerea spre intrarea în Clegiu, studenţii – dintre cei întârziaţi – se îngrămădeau în faţa cordonului, se făceau că-l forţează cu heei-rup! şi păreau destul de bine dispuşi. Un curier îmi anunţa ultimul plan al Poliţiei: dacă apare Anania, să fie lăsat să conducă şedinţa, să se vadă ce hotărâri se iau, şi să fie arestat la ieşire. Perfect, mi-am zis, chestorul e om cumsecade. Din stradă s’a auzit un uraa!, cordonul se dăduse la o parte, întârziaţii năvăleau în sală, dar nu înainte de a-şi fi prezentat la intrare, unei comisii de control instituite de Comitet, legitimaţiile de studenţi. Sala gemea de tineret, toţi erau cu sufletul la gură, toţi văzuseră paza din jurul Colegiului, toţi se întrebau dacă misteriosul „părinte” se va arăta sau nu; foarte mulţi erau sceptici.

M’am mai controlat o dată în oglindă. Totul era în ordine, numai părul, acum dat iarăşi pe spate, părea cam scurt, dar nu făcea nimic; peruchierul se dovedise maestru, barba se potrivea de minune, numai mustaţa părea puţin cam groasă şi o simţeam întinsă pe buză (de n’oi păţi vreun bucluc în timpul cuvântării, să vezi ce mai circ!...).

Cu un minut înainte de ora fixată mi-am pus dosarul cu hârtii sub braţ şi am coborât scara, la capătul căreia mă aştepta, fericit, Bimbo, cu o echipă de zdrahoni. Nu se dumerea Bimbo pe unde venisem, dar, la urma urmelor, clădirea avea mai multe uşi; sau poate că acolo, în ea, fusesem tot timpul. Suciu plecase înainte. Bimbo a făcut din băieţii lui un dreptunghi, pe mine m’a pus în mijloc, el s’a aşezat în frunte, şi aşa am trecut printre poliţiştii şi agenţii care se uitau lung şi nu le prea venea să creadă.

Când am ajuns în spaţiul din spatele scenei, membrii Comitetului, care nu mă văzuseră de două săptămâni, s’au năpustit pe mine cu îmbrăţişări şi sărutări – părinte, dragă părinte!... –, iar emoţia le luase nu numai văzul, ci şi simţul olfactiv, căci dacă barba îmi era bine aplicată, în schimb nu se putea să nu miroase a eter. M’am ferit cum am putut şi m’am grăbit spre tribună: S’a iscat un răscol în toată mulţimea, ţipete şi vuiete de uimire şi entuziasm, „idolul” era de faţă, ieşit din legendă, în carne şi oase, mulţumea cu mâna şi-şi simţea zâmbetul strâmb. Tumultul a durat minute în şir, se potolea şi iar începea, se cutremurau pereţii şi perdelele, se clătina văzduhul. Am vorbit foarte scurt, sobru, „la obiect”; hotărârea nu s’a lăsat nici măcar discutată, s’a rostit din sală, într’un glas, prin mii de glasuri: – Nu ne lăsăm, fraţilor, continuăm greva, plecăm acasă, ungurii ne alungă pentru a doua oară, sub protecţia autorităţilor româneşti, dar ne vom întoarce biruitori etc. etc. O ultimă întrebare, un vot unanim, prin aclamaţii, câteva noi recomandări şi îndemnuri la ordine, l-am rugat pe Mureşan să închidă şedinţa şi am plecat, în aplauze şi ovaţii. Când o parte dintre membrii Comitetului au ajuns, după mine, în spatele scenei, n’au mai văzut decât un ins în bluză de sport care-şi alegea o cărare în păr, la oglindă, şi se freca pe obaji cu vaselină. Suciu înfăşura grabnic un pachet, în timp ce eu coboram scara din spate. Jos mă aştepta o altă bicicletă. Din sală răbufnea imnul de încheiere Gaudeamus igitur, agenţii şedeau coardă – gata, se termină, acum! –, din curtea Colegiului ieşea, pedalând încet, fără grabă, şi trecea printre ei un ins oarecare, cu ţigara în colţul gurii. De abia pe Calea Moţilor am început să mân cu mare viteză.

Se zice că agenţii au strecurat om cu om, la ieşire, până la ultimul, apoi au năvălit în clădire şi au scotocit prin toate ungherele – au deschis şi cazanul de la calorifer –, dar nu s’au dumerit niciodată cum de-l văzuseră pe călugărul Anania intrând şi nu-l mai văzuseră ieşind. Deveneam, şi pentru ei, un mit.

Studenţii au început a părăsi Clujul încă din aceeaşi seară, cu oarecare tristeţe, dar şi cu mândrie. Potopeau trenurile în toate direcţiile, şi nu fără a scrie pe vagoane, cu creta, că fuseseră alungaţi din Alma Mater. Cei mai mulţi dintre membrii Comitetului au rămas pe loc. Nu eram atât de naivi încât să nu pricepem că plecarea studenţilor îi crea Guvernului probleme noi. Fiecare ins devenea, în satul sau oraşul său, un „agitator”, oricum, un popularizator a tot ce se întâmplase, un factor de informare directă a opiniei publice. Dar nu era mai puţin adevărat că aveam şi noi problemele noastre. Cea mai serioasă era a celor din noua promoţie de la Medicină, nerăbdători şă-şi dea examenele finale şi să intre în posesia diplomei de medic. Cei mai mulţi aveau aranjamente de plasare prin spitale şi clinici; pentru ei, chestiunea era nu de a-şi amâna nişte examene pentru toamnă, ci de a-şi rata un început de drum în profesie. Făcuseră deja un sacrificiu renunţând la tradiţionala defilare, acum li se cerea prea mult.

Pe de altă parte, ţărăniştii, care-şi pregăteau terenul pentru alegerile din toamnă, exploatau cât puteau situaţia, trăgând spuza pe turta lor. Personal, eram extrem de preocupat ca greva să nu ia un aspect politic. Că noi, studenţii, ne aflam pe poziţii opuse Guvernului şi autorităţilor locale, era adevărat, dar aceasta numai din pricină că autorităţile comuniste căutau cu orice preţ muşamalizarea agresiunii maghiare, iar pentru aceasta nu se dăduseră în lături de la abuzuri împotriva studenţilor. În tot cursul grevei sau al întrunirilor noastre nu se manifestase nici o lozincă împotriva Guvernului ca atare, dar conflicul era implicit.

A doua zi am avut o nouă consfătuire cu o seamă de profesori şi am trimis la Bucureşti o nouă delegaţie, de data aceasta cu o propunere de compromis: studenţii arestaţi să fie puşi în libertate nu la Cluj şi nici la Bucureşti, ci undeva pe drum, la Braşov, Sighişoara sau Sibiu; în acel moment, înainte ca ei să ajungă la Cluj, noi ridicăm greva.

Aşteptam rezultatul cu nerăbdare; îmi era teamă să nu se întâmple vreo defecţiune înainte ca o dezlegare – cât de cât onorabilă – să fi venit. Comitetul se socotea în stare de emergenţă, şedea mai mult la un loc, în casa unui coleg, care avea şi telefon. Eu nu mai puteam sta izolat, a trebuit să mă „deconspir” în parte şi să mă arăt aşa cum eram. Bănicescu ieşise din spital şi venea la consfătuirea noastră continuă, dar îşi declina orice rol conducător în evenimente de asemenea natură. Era şi el preocupat de examene şi profesie şi nu făcea nici o taină din aceea că scontase pe poziţia lui de preşedinte al Centrului Studenţesc „Petru Maior” (ceea ce era, totuşi, un titlu de glorie) spre a-şi asigura o plasare mai bună. Acum îl preocupa o plasare pur şi simplu şi, mai înainte de ea, diploma de doctor.

În ziarul local Tribuna nouă a apărut un lung articol, semnat de profesorul Mihai Kernbach, decanul Facultăţii de Medicină, prin care încerca să demonstreze că exmatriculările în masă operate de rectorat erau pe deplin justificate. Am scris un articol-replică, pe care l-am trimis la redacţia aceluiaşi ziar, spre publicare, dar nu a apărut.

Între timp s’a aflat că sosise la Cluj o delegaţie de la Bucureşti, a UNSR-ului (Uniunea Naţională a Studenţilor din România), organizaţie care funcţionase până mai deunăzi sub denumirea de FDU (Frontul Democrat Universitar), alcătuită din studenţi comunişti sau procomunişti. Ramura clujeană, precum am spus, era destul de anemică, nu putuse (sau nu voise) să ne facă greutăţi; acum venise o delegaţie a organizaţiei centrale, cu scopul de a cerceta situaţia la faţa locului, de a întări organizaţia locală şi, mai practic, de a sparge greva. Doi din Comitetul nostru au avut o întâlnire cu cei de la Bucureşti şi s’au întors abătuţi: i se cerea Comitetului, în numele autorităţii de stat, o declaraţie prin care se desolidarizează de Anania, ca de unul ce acţionase din iniţiativă proprie şi de unul singur. Colegii s’au indignat, au respins propunerea şi au trimis vorbă că mai degrabă pot fi arestaţi, la orice oră, de pe strada X, numărul Y. Delegaţia bucureşteană mai aducea la cunoştinţă că de acum înainte viaţa universitară va intra sub conducerea UNSR-ului şi că aceasta e singura organizaţie studenţească pe care rectoratul Universităţii o recunoaşte şi cu care înţelege să stea de vorbă. Alte vremuri băteau la uşă, formele vechi trebuiau să dispară. Fireşte, li s’a răspuns bucureştenilor că – aşa cum se ştia – Comitetul Centrului „Petru Maior” fusese ales de studenţi, nu impus de Guvern. Dar noi simţeam că presiunile sunt mari, iar Bănicescu, deşi nu dezertase, nu încuraja nici un fel de rezistenţă; dimpotrivă, pretindea că abia îi mai ţine în frâu pe ai lui, absolvenţii de la Medicină, să nu dea declaraţiile cerute şi să intre la examene. Noi trimiteam în afară mesaje din care reieşea că suntem mai tari şi mai neînduplecaţi decât eram, şi voiam cu tot dinadinsul ca impresia aceasta să ajungă în conştiinţa autorităţilor; nu era nici o îndoială că delegaţia bucureşteană ţinea permanent legătura cu Capitala.

În dimineaţa zilei de 19 iunie, Piţurcă telefona din Sibiu că el şi colegii săi sunt liberi şi că pleacă cu primul tren spre Cluj. De îndată am alcătuit un comunicat de ridicare a grevei (bineînţeles, pe ton victorios, totuşi moderat), pe care l-am iscălit eu şi ceilalţi membri ai Comitetului. Comunicatul a fost multiplicat şi afişat peste tot, apoi transmis, pe toate căile, studenţilor plecaţi, cu îndemnul de a se întoarce la cursuri (mai precis, la examene, căci perioada cursurilor se încheiase).

Bănicescu avea să semneze, ca preşedinte, şi noi toţi după el, chiar a doua zi, într’o atmosferă mohorâtă, de sfârşit de veac, un alt comunicat: autodizolvarea Centrului Studenţesc „Petru Maior”. Era un act de capitulare, pe care eu, unul, l-am iscălit în genunchi, plângând. Nu ştiu pe unde o fi rămas eşarfa cu inscripţie în fir de aur pe care Bănicescu, ultimul preşedinte al acestui Centru – din care făcuse parte şi Goga –, o purtase cu mândrie, pentru cea din urmă oară, la 10 Mai 1946.

Epilogul acestor evenimente, ca orice epilog, a fost scurt. În numai câteva zile, Clujul s’a umplut iarăşi de tineret. S’au redeschis căminele şi cantinele, căminul „Avram Iancu” a fost pus în reparaţie rapidă. De grevă nu mai vorbea nimeni, trecuse, aproape că se uitase, studenţii erau preocupaţi acum, febril, de cât de repede îşi pot revizui materiile şi de cum vor răspunde la examene.

Eu am mai rămas în coliba mea din marginea Pădurii Popilor până ce am ştiut că s’au ridicat toate exmatriculările (operaţie pe care rectorul o făcuse în trepte, cu aparentă greutate) şi au început efectiv examenele. Doi din fostul Comitet „Petru Maior” băgaseră de seamă că, din toată Universitatea, doar eu rămăsesem exmatriculat. Au alcătuit un memoriu adresat rectoratului şi au început să umble cu el, din student în student, după semnături. Au rămas dezolaţi: mai toţi dintre cei solicitaţi le puseseră întrebarea dacă n’ar fi indicat ca memoriul, înainte de a primi semnături, să aibă pe el o viză a organizaţiei UNSR!

Într’o seară m’am furişat până în casa din Parcul Sportiv, mi-am luat lucruşoarele din cameră şi rămas-bun de la Moina – care se uita la mine cu admiraţie tragică – şi am părăsit Clujul. Suciu nu-şi văzuse numele pe lista reînmatriculaţilor şi refuzase să facă vreo intervenţie. Pleca în surghiun, împreună cu mine.

5 Mult mai târziu, revenit din America şi participând la o masă familială, am povestit acest episod din viaţa mea clujeană. Unul dintre meseni mi-a spus: – Să ştii că Dumnezeu te-a păzit, părinte Anania! Eu eram pe atunci în Partidul Social-Democrat al lui Titel Petrescu. Sediul nostru era undeva la periferia oraşului, că nu aveam noi bani pentru un loc în centru. Dumneata intraseşi în sediul partidului cu acelaşi nume, dar condus de Lothar Rădăceanu, partid care curând avea să fuzioneze cu cel comunist…

6 Târziu, peste ani, doctorul Gheorghe Telea din Sibiu mi-a amintit că el era gazda.

7 Este vorba de Mirescu.