© 2015 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5348-5

ISBN PDF: 978-973-46-5349-2

ISBN print: 978-973-46-5327-0

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Prezentarea autorilor

DANIEL DAVID este profesor „Aaron T. Beck” universitar doctor, director al International Institute for the Advanced Studies of Psychotherapy and Applied Mental Health, al Şcolii Doctorale „Psihodiagnostic şi Intervenţii Psihologice Validate Ştiinţific” din cadrul Universităţii „Babeş-Bolyai” (UBB) şi al Centrului Român de Psihoterapie Cognitivă şi Raţional-Emotivă şi Comportamentală (afiliat cu Albert Ellis Institute, SUA) din Cluj-Napoca. De asemenea, este profesor asociat (adjunct professor) la Icahn School of Medicine at Mount Sinai, New York, SUA, şi director al programului de cercetare din cadrul Albert Ellis Institute din SUA, fiind psihologul din România cu numărul cel mai mare de citări în literatura de profil. Ca practician, este psiholog principal în psihologie clinică şi psihoterapie acreditat de Colegiul Psihologilor din România şi supervizor în psihoterapie acreditat de Albert Ellis Institute (diplomate) şi de Academy of Cognitive Therapy (diplomate) din SUA. Este directorul fondator al Clinicii Universitare de Psihologie „Babeş-Bolyai – PsyTech” şi preşedintele fondator al Asociaţiei de Psihoterapii Cognitive şi Comportamentale din România. Ca manager de ştiinţă, în 2005 a fost consilier pe probleme de cercetare al ministrului Educaţiei şi Cercetării şi este expert al European Science Foundation. De acelaşi autor, la Editura Polirom au mai apărut Psihologie clinică şi psihoterapie. Fundamente (2006), Metodologia cercetării clinice. Fundamente (2006), Tratat de psihoterapii cognitive şi comportamentale (ed. I, 2006; ed. a II-a revăzută şi adăugită, 2012), Fundamente de psihologie evoluţionistă şi consiliere genetică. Integrări ale psihologiei şi biologiei (în colab., 2007) şi Dezvoltare personală şi socială. Eseuri şi convorbiri despre viaţă cu psihologul Daniel David (2014).

SILVIU-ANDREI MATU este cercetător, lector universitar în cadrul Departamentului de Psihologie Clinică şi Psihoterapie şi membru al International Institute for the Advanced Studies of Psychotherapy and Applied Mental Health, ambele parte din UBB. În cadrul Institutului coordonează mai multe activităţi de cercetare desfăşurate pe Platforma PSYTECH-MATRIX de Robotică/Roboterapie şi Psihoterapie bazată pe Realitate Virtuală. În prezent este implicat într-un program postdoctoral care testează utilizarea agenţilor robotici ca facilitatori ai proceselor de reglare emoţională. Este implicat într-un proiect internaţional care vizează utilizarea roboţilor pentru diagnosticul şi tratamentul copiilor cu tulburări din spectrul autist. Principalele sale domenii de expertiză sunt strategiile cognitive de reglare emoţională şi psihoterapia bazată pe robotică şi realitate virtuală. Principalele sale contribuţii ştiinţifice sunt legate de dezvoltarea unor abordări inovative pentru integrarea instrumentelor tehnologice, cum sunt realitatea virtuală şi agenţii robotici, în cadrul tratamentelor validate ştiinţific pentru tulburări mentale, precum şi de explorarea proceselor cognitive ce stau la baza reglării emoţionale, care a constituit şi tema principală a tezei sale de doctorat.

OANA DAVID este conferenţiar universitar în cadrul Departamentului de Psihologie Clinică şi Psihoterapie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, UBB. Este de asemenea director executiv al International Coaching Institute/European Coaching Center, centru de cercetare de excelenţă al UBB, şi psiholog clinician/psihoterapeut principal, supervizor acreditat de Colegiul Psihologilor din România şi de Albert Ellis Institute, New York. A primit titlul de doctor de la UBB în anul 2011, în baza tezei sale de doctorat cu titlul Programe parentale validate ştiinţific pentru reducerea comportamentului disruptiv la copii. A urmat o serie de stagii doctorale şi postdoctorale la King’s College London, Harvard Medical School, Children’s Hospital Boston, Albert Ellis Institute, Mount Sinai School of Medicine, City University of New York. A coordonat trei proiecte naţionale majore şi trei proiecte internaţionale în domeniul sănătăţii mentale, pe baza cărora a dezvoltat o serie de produse inovative terapeutice, printre care două aplicaţii pe dispozitive mobile (PsyPills şi MoodWheel) pentru gestionarea stresului şi sistemul robotic roboRetman pentru dezvoltarea emoţională a copiilor. Pentru rezultatele activităţii ştiinţifice a primit o serie de premii din partea Consiliului Naţional al Cercetării Ştiinţifice, a Salonului Internaţional al Cercetării, Inovării şi Inventicii PRO INVENT, a Albert Ellis Institute şi UBB. În ceea ce priveşte implicarea sa în politicile profesionale şi comunitare, este preşedinte fondator al International Association of Cognitive Behavioral Coaching şi membru al altor organizaţii profesionale internaţionale de prestigiu.

Prefaţă

Psihologia a ajuns la o dezvoltare ştiinţifică formidabilă, cu aplicaţii majore în domenii diverse (clinic/educaţional/organizaţional). Psihoterapia este probabil cea mai reprezentativă aplicaţie a ştiinţei psihologice, care face concurenţă serioasă abordărilor biomedicale în optimizarea personală, prevenţia şi tratamentul problemelor psihologice sau ale celor somatice care implică în etiopatogeneză mecanisme psihologice.

Dezvoltarea tehnologică este, la rândul ei, inevitabilă şi spectaculoasă, fiind unul dintre cele mai dinamice domenii ale civilizaţiei umane. De-a lungul istoriei, utilizarea tehnologiei a schimbat radical modul nostru de viaţă. De exemplu, de la primele unelte şi până la automobilele de astăzi, am căpătat din ce în ce mai mult control asupra mediului, iar calitatea vieţii noastre a crescut considerabil. Tehnologia a permis dezvoltarea unor proceduri medicale mai sigure şi mai eficiente, greu de imaginat pentru predecesorii noştri, şi, după cum vom vedea, un lucru similar s-a întâmplat şi în cazul tulburărilor psihice. Mai mult, dezvoltarea recentă a tehnologiei de calcul, a internetului şi a comunicaţiilor mobile a accelerat şi a transformat modul în care căutăm informaţiile care ne interesează sau în care luăm decizii în aspectele relevante ale vieţii, cum ar fi locul de muncă sau sănătatea. Astfel, mulţi dintre cei care, în zilele noastre, manifestă diferite simptome de psihopatologie vor accesa internetul pentru a se documenta cu privire la problemele lor şi la tratamentele existente, vor căuta comunităţi de suport şi modalităţi de a depăşi problemele prin ghidare, cu mult înainte de a merge în cabinetul unui specialist.

Dacă psihologia nu se racordează la această dezvoltare şi nu va utiliza tehnologia ca instrument pentru a-şi extinde cunoaşterea şi practicile, adică pentru a veni în întâmpinarea celor care o folosesc pentru a primi informaţii şi suport, va rămâne o abordare revolută/vetustă, urmând a fi reinventată în domeniul tehnologiei.

În această lucrare ne propunem:

(1) să milităm pentru o integrare a psihologiei şi tehnologiei; cum psihoterapia este cel mai reprezentativ domeniu al ştiinţei psihologice, vom explora această integrare în psihoterapie;

(2) să prezentăm paradigma în care se poate face această integrare;

(3) să analizăm rezultatele obţinute până acum;

(4) să discutăm implicaţiile pentru viitor ale acestei integrări.

Acest demers nu este unul uşor deoarece un segment larg dintre psihologi încă se opune, mai mult sau mai puţin explicit, unui astfel de demers, considerându-l „periculos” şi „prea rece” pentru psihologie (şi mai ales psihoterapie), care, fiind – nu-i aşa? – o disciplină „umanistă”, nu trebuie să lase tehnologia să se interpună între psihologi şi clienţii acestora; există, astfel, teama că acest demers ar afecta „umanismul” psihologiei. Desigur, acest argument este depăşit şi naiv. În primul rând psihologia este o ştiinţă nu doar umanistă, ci şi socială şi adesea cu ancorări în ştiinţele vieţii, ceea ce implică o deschidere spre orice abordare susţinută experimental. Dar, chiar umanistă fiind, umanismul trebuie să se exprime în promovarea a orice îi foloseşte omului; iar tehnologia este unul dintre aceste lucruri. Aşadar, a te opune acestei dezvoltări, în condiţiile în care ea serveşte omului, este inuman!

Noi sperăm ca, pe parcursul acestei lucrări, să reuşim o schimbare de paradigmă în ţară, care să-şi atingă obiectivele definite mai sus. Lucrarea nu este doar inovativă în ţară, unde am introdus în premieră aceste domenii prin: (1) cursuri academice la Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca; (2) laboratoare/centre/institute de cercetare recunoscute internaţional şi cercetări de anvergură în domeniu şi (3) aplicaţii clinice.

Grupul nostru de cercetare, prin International Institute for the Advanced Study of Psychotherapy and Applied Mental Health, contribuie ca vârf de lance la schimbarea de paradigmă la nivel internaţional (vezi http://www.psychotherapy.ro), având publicaţii internaţionale de referinţă, unele în premieră, prin care îşi aduce aportul la definirea noilor paradigme în domeniu din lume.

Lucrarea, care exprimă rezultatele unor cercetări de frontieră la nivel internaţional (inclusiv ale grupului nostru), este organizată astfel:

(1) în capitolul 1 prezentăm fundamentele interacţiunii dintre psihologie şi tehnologie, aşa cum apar acestea exprimate în psihoterapia prin realitate virtuală şi în roboterapie;

(2) în capitolul 2 analizăm starea actuală şi noile direcţii ale psihoterapiei prin realitate virtuală;

(3) în capitolul 3 prezentăm starea actuală şi noile direcţii ale roboterapiei;

(4) în capitolul 4 extindem (definim în sens larg) domeniul roboterapiei, discutând despre psihoterapia prin calculator/online;

(5) în capitolul dedicat concluziilor şi discuţiilor prezentăm pe scurt starea actuală a domeniilor analizate şi reiterăm implicaţiile pentru viitor, inclusiv pentru cercetare şi practică;

(6) în anexe prezentăm o serie de resurse utile pentru cititori, fie ei studenţi, practicieni sau cercetători.

Lucrarea este una de tip manual, prima în ţară pe această temă, astfel încât nivelul de analiză este mediu ca generalitate; pentru detalii experimentale specifice, trebuie consultate referinţele bibliografice indicate. Acest nivel este însă suficient pentru a introduce studenţii, cercetătorii şi practicieni în aceste domenii, cu implicaţii pentru curriculumul universitar, cercetarea şi practica clinică. Nu în ultimul rând, lucrarea poate fi de interes pentru publicul larg, astfel încât acesta să se familiarizeze cu noile practici ale psihologiei moderne în secolul XXI.

Sperăm ca această lucrare – care se adresează în primul rând studenţilor, cercetătorilor şi practicienilor în domeniu – să producă o schimbare de paradigmă în modul în care înţelegem interacţiunea dintre psihologie şi tehnologie, fiind convinşi că în scurt timp roboterapia şi psihoterapia prin realitate virtuală vor deveni integrate în practica psihologică standard.

Prof. „Aaron T. Beck” univ. dr. Daniel David

Cluj-Napoca, decembrie 2014

Capitolul 1

Fundamente ale psihoterapiei prin realitate virtuală şi roboterapie

1.1. Introducere

Psihoterapia este intervenţia psihologică utilizată pentru: (1) optimizarea şi dezvoltarea personală; (2) prevenţia problemelor şi tulburărilor psihice şi tratamentul problemelor subclinice; şi (3) tratamentul tulburărilor psihice şi al celor somatice care implică în etiopatogeneză factori psihologici. Când psihoterapia se ocupă doar de aspectul 1, se mai numeşte şi coaching, având fundamentul ştiinţific principal în psihologia pozitivă. Când psihoterapia se ocupă doar de aspectele 1 şi 2, se mai numeşte şi consiliere psihologică, având fundamentul ştiinţific în psihologia sănătăţii. Când psihoterapia se ocupă de toate aspectele (1, 2 şi 3), se numeşte propriu-zis psihoterapie, având fundamentul ştiinţific principal în psihologia clinică (vezi David, 2006/2012, 2006/2013).

Tabelul 1 (vezi şi David, 2006/2012, 2006/2013) reliefează faptul că psihoterapia acţionează clinic, etiopatogenetic, atât asupra unor simptome psihologice, cât şi asupra unor simptome somatice, dacă acestea au mecanisme cauzale psihologice (vezi categoriile I şi II din tabelul 1.1). Pentru categoriile III şi IV din tabelul 1, psihoterapia poate acţiona simptomatic (reducând simptomul) sau reducând suferinţa generată de semne şi simptome.

Tabelul 1.1. O clasificare euristică a tulburărilor psihice şi a mecanismelor subiacente

Semne/

simptome

Mecanisme etiopatogenetice

Predominant
psihologice

Predominant
somatice

Predominant
psihologice

Categoria I

Categoria II

Predominant somatice

Categoria III

Categoria IV

La nivel internaţional, există trei mari paradigme în care este conceptualizată psihoterapia (vezi David, 2006/2012, 2006/2013): (1) dinamic-psihanalitică; (2) umanist-existenţial-experienţială; şi (3) cognitiv-comportamentală. Fiecare paradigmă are mai multe şcoli, legate între ele prin asumpţii şi/sau teorii sistemice, dar care pot diferi prin nuanţele aduse în teorii şi/sau prin modelele diferite angajate în aceeaşi teorie. Fiecare „şcoală” poate genera pachete de intervenţie generale (de exemplu, pentru orice tip de simptom) sau, mai des, specifice, pentru obiective şi probleme psihologice specifice. Aceste pachete se numesc tratamente psihologice (vezi Barlow, 2004).

Orice demers de psihoterapie are mai multe componente (vezi David, 2006/2012, 2006/2013):

(1) Evaluare şi/sau diagnostic

Pe baza testelor psihologice cu calităţi psihometrice şi a interviurilor libere, semistructurate şi/sau structurate, se evaluează obiectivele şi/sau problemele descrise în definiţia psihoterapiei şi mecanismele psihologice subiacente.

(2) Conceptualizare psihologică

Conceptualizarea psihologică răspunde la trei tipuri de întrebări:

(a) Ce obiective/probleme sunt?

(b) Cum au apărut problemele sau cum pot fi atinse obiectivele stabilite?

(c) Ce trebuie făcut sub aspectul intervenţiei pentru a rezolva problemele şi/sau a atinge obiectivele stabilite?

Aceste răspunsuri pot fi influenţate de paradigma în care lucrăm, fiecare paradigmă având, aşa cum am spus mai sus, la rândul ei mai multe şcoli: (1) paradigma dinamic-psihanalitică (de exemplu, psihanaliza, terapiile dinamice de scurtă durată etc.); (2) paradigma umanist-existenţial-experienţială (de exemplu, psihoterapia rogersiană, psihoterapia existenţială etc.); şi (3) paradigma cognitiv-comportamentală (de exemplu, psihoterapia comportamentală, psihoterapia cognitivă, psihoterapia raţional-emotivă şi comportamentală etc.).

(3) Intervenţie psihoterapeutică

Aceasta poate viza individul, individul în cadrul unui grup sau chiar grupul în sine (de exemplu, cuplu/familie) şi este derivată din conceptualizarea clinică. Astfel, va urma principiile derivate din teoria generală sau cea specifică privind obiectivul/problema pacientului, iar tehnicile utilizate vor viza mecanismele psihologice descrise în teorie.

(4) Relaţia psihoterapeutică

Aceasta se referă la cadrul general al psihoterapiei, fiind adesea un context psihologic în care se realizează celelalte trei componente descrise mai sus. Uneori, relaţia psihoterapeutică nu este doar un context al schimbării, ci devine un instrument de schimbare (de exemplu, ca în paradigma dinamic-psihanalitică sau, în anumite cazuri, în abordarea cognitiv-comportamentală). Elementele validate ştiinţific ale relaţiei psihoterapeutice sunt identificate empiric şi descrise de Divizia de Psihoterapie (Divizia 29) a Asociaţiei Americane de Psihologie (APA); spre exemplu, acceptarea necondiţionată a clientului, empatia, congruenţa şi colaborarea se regăsesc printre aceste elemente (pentru mai multe detalii, vezi: http://societyforpsychotherapy.org/evidence-based-therapy-relationships/).

1.2. Fundamente ale psihoterapiei validate ştiinţific

Psihoterapia validată ştiinţific se referă la acele pachete psihoterapeutice care au trecut testul unor studii clinice riguroase, astfel că au fost incluse în ghiduri clinice internaţionale. Cele mai reprezentative astfel de ghiduri, la nivel internaţional, sunt următoarele: (1) American Psychological Association (APA; Research Supported Psychological Treatments – vezi http://www.div12.org/PsychologicalTreatments/treatments.html); (2) Cochrane Reviews (vezi http://www.cochrane.org/cochrane-reviews); şi (3) National Institute for Health and Care Excellence (NICE; vezi https://www.nice.org.uk/guidance). O analiză a acestor ghiduri arată că o majoritate covârşitoare este reprezentată de tratamentele psihologice de tip cognitiv-comportamental, ceea ce face ca psihoterapia cognitiv-comportamentală să fie standardul de aur actual în psihoterapia validată ştiinţific.

Psihoterapia cognitiv-comportamentală (vezi figura 1.1) este bazată pe modelul ABC cognitiv (pentru detalii, vezi Ellis, 1994; David, 2006/2012), care arată că răspunsurile noastre emoţionale, comportamentale şi psihofiziologice/biologice (consequences/consecinţe – C) nu sunt generate de evenimentele de viaţă (activating events/evenimente activatoare – A), ci de modul în care interpretăm aceste evenimente şi în care ne gândim la ele (beliefs/credinţe – B). Aceia dintre noi care au predominant credinţe/cogniţii iraţionale vor dezvolta consecinţe disfuncţionale (de exemplu, emoţii disfuncţionale, comportamente dezadaptative, reacţii psihofiziologice/biologice nesănătoase). Aceia care au predominant cogniţii raţionale vor dezvolta consecinţe funcţionale (de exemplu, emoţii funcţionale, comportamente adaptative, reacţii psihofiziologice/biologice sănătoase).

Figura 1.1. Modelul cognitiv ABC din psihoterapia cognitiv-comportamentală (vezi Ellis, 1994; David, 2006/2012)

În psihoterapia cognitiv-comportamentală, scopul este schimbarea consecinţelor disfuncţionale în consecinţe funcţionale. Acest lucru se poate face: (1) prin schimbarea cogniţiilor iraţionale în cogniţii raţionale (printr-un spectru larg de tehnici de restructurare cognitivă şi tehnici comportamentale); (2) prin rezolvarea şi/sau ameliorarea evenimentelor activatoare (de exemplu, printr-un spectru larg de tehnici de rezolvare de probleme); şi/sau (3) prin intervenţii simptomatice focalizate direct pe consecinţele disfuncţionale (de exemplu, printr-un spectru larg de tehnici de coping).

Într-un demers recent, David şi Montgomery (2011) au criticat sistemele anterioare de analiză a psihoterapiei validate ştiinţific, argumentând că doar testarea pachetelor de intervenţie nu este suficientă. Pentru a putea deosebi ferm psihoterapia ştiinţifică de pseudoştiinţă şi nonştiinţă, în psihoterapie, este important să luăm în calcul şi teoria care stă la baza elaborării pachetului de intervenţie. În tabelul 1.2, prezentăm noul sistem de evaluare a psihoterapiilor propus de David şi Montgomery (2011).

Tabelul 1.2. Un nou sistem de clasificare a psihoterapiei
(după David şi Montgomery, 2011)

Teoria

Susţinută de dovezi

Echivocă – Nu există dovezi, sunt preliminare sau mixte

Dovezi concludente care nu o susţin

Pachetul terapeutic

Susţinut de
dovezi

Categoria I

Categoria II

Categoria V

Echivoc – Nu există dovezi, sunt preliminare sau mixte

Categoria III

Categoria IV

Categoria VII

Dovezi concludente care nu susţin utilizarea acestuia

Categoria VI

Categoria VIII

Categoria IX

1.3. Psihoterapia prin realitate virtuală – fundamente

Psihoterapia prin realitate virtuală se referă la utilizarea realităţii virtuale de tip tridimensional (3D) în psihoterapia clasică. Aşadar, psihoterapia prin realitate virtuală nu este un nou tip de psihoterapie sau o nouă „şcoală” de psihoterapie, ci o dezvoltare tehnologică în cadrul psihoterapiilor clasice, implicând toate condiţiile de deontologie ale profesiei de psihoterapeut. În consecinţă, pentru a practica psihoterapia prin realitate virtuală trebuie să fim pregătiţi în psihoterapie, după modelul standard. Situaţia în care nespecialiştii se „joacă” cu tehnologia virtuală pentru a influenţa procesele psihologice ale altora este o situaţie de risc atât pentru cei care o utilizează (în contextul malpraxisului), cât mai ales pentru cei asupra cărora se utilizează. Folosită neprofesionist, aceasta poate avea consecinţe grave pe termen scurt (de exemplu, amplificarea psihopatologiei), mediu şi lung (de exemplu, cronicizarea psihopatologieişi/sau dezvoltarea unor tulburări comorbide).

Realitate virtuală este un tip de realitate 3D (de exemplu, o ambianţă similară interiorului unui avion), generată pe calculator, în care subiectul este imersat cu ajutorul unor tehnologii speciale (de exemplu, ochelari, mănuşi etc.). Unele sisteme de realitate virtuală, cum sunt cele care solicită utilizarea unei căşti – numite şi Head Mounted Display (HMD) –, sunt mai fixe, întrucât instrumentele de vizualizare şi navigare limitează capacitatea subiectului de a se mişca în voie, în timp ce alte sisteme, cum sunt cele de tip „peşteră” – numite şi Cave Automatic Virtual Environment (CAVE) –, lasă subiectului posibilitatea de a se mişca liber (vezi figura 1.2).

Figura 1.2. Exemple de sisteme de realitate virtuală

Figura 1.2 ilustrează două sisteme de realitate virtuală, unul mai fix, de tip HMD (A), şi unul care permite mai multă mobilitate, de tip CAVE (B). În partea stângă a fiecărei secţiuni este ilustrat ceea ce vede subiectul în mediul de realitate virtuală, iar în partea stângă este ilustrat modul în care subiectul poate percepe acest mediu.

În sens larg, realitatea virtuală include şi realitatea augmentată, anume suprapunerea unor imagini virtuale cu realitatea fizică cu scopul de a evidenţia (augmenta) anumiţi stimuli relevanţi din punct de vedere psihologic.

Studiile de specialitate au arătat că lucrurile învăţate de client într-un mediu de realitate virtuală 3D se integrează în memoria semantică şi autobiografică, astfel încât ele fac parte din „realitatea psihologică” a clientului (adesea acesta nemaiputând să distingă dacă informaţia a fost învăţată în „realitatea virtuală” sau în „realitatea fizică”). Gradul de imersie a subiectului în realitate virtuală 3D variază, dar nu se ştie încă dacă o imersie mai puternică este asociată cu un rezultat mai bun (vezi şi Avram şi colab., 2014); situaţia pare să fie similară cu cea din hipnoza clinică, în care, deşi doar un segment mic dintre clienţi sunt înalt hipnotizabili, un segment foarte mare beneficiază de hipnoza clinică (vezi Montgomery şi colab., 2011).

Tehnologia virtuală poate fi utilizată în toate etapele psihoterapiei. Schimbarea adusă faţă de psihoterapia tradiţională este fundamentală (vezi şi David şi colab., 2013; Opriş şi colab., 2012).

Figura 1.3. Dinamica psihoterapeutică exemplificată în cazul modelului ABC cognitiv (adaptată după David, 2006/2013; David, 2006/David, 2012; David, in press).

Astfel, în psihoterapia tradiţională aflăm în momentul prezent (contextul psihoterapiei) informaţiile pe care pacientul ni le spune despre situaţia cotidiană şi/sau trecutul său. În cursul acestui proces poate să apară distorsionarea informaţiei, fie intenţionat, fie neintenţionat, ceea ce afectează procesul de psihoterapie (vezi figura 1.3).

Utilizarea realităţii virtuale aduce problemele cotidiene ale pacientului în cadrul psihoterapiei, ceea ce permite un diagnostic mai riguros şi o intervenţie mai ţintită şi mai controlată. Spre exemplu, aplicând modelul ABC cognitiv, nu mai este nevoie să întreb: „La ce te-ai gândit atunci când ai fost expus la situaţia stresantă (de exemplu, vorbitul în public)?”, ci expun subiectul la o realitate virtuală care presupune vorbitul în public (vezi figura 1.3) şi îl întreb: „La ce te gândeşti acum?”. În plus, în timp ce este imersat în realitatea virtuală, pot măsura „aici şi acum” diverşi indicatori fiziologici/biologici, pot înregistra şi analiza comportamentele subiectului şi pot evalua trăirile emoţionale (de exemplu, „Ce simţi acum?”). Integrarea „aici şi acum” a acestor informaţii multiple (subiectiv-emoţionale, cognitive, comportamentale şi psihofiziologice/biologice) ne permite o evaluare mult mai ecologică şi riguroasă a condiţiei psihologice a clientului.

Apoi, unele intervenţii psihoterapeutice clasice se fac: (1) în imaginar, prin (2) joc de rol sau (3) prin teme/prescripţii pentru acasă. Spre exemplu, dacă dorim să dezvoltăm un comportament mai asertiv, îl învăţăm pe client un astfel de comportament şi îi cerem să-l exerseze în cabinet (prin joc de rol) sau în viaţa de zi cu zi (prin temă de acasă). Problema este că exerciţiile în imaginar şi/sau prin joc de rol sunt adesea mai puţin ecologice (credibile), iar cele ca teme pentru acasă sunt mai greu de controlat/monitorizat. Utilizarea realităţii virtuale poate rezolva această problemă. Spre exemplu, subiectul poate învăţa şi exersa această abilitate în timp ce este imersat în mediul virtual, în cabinetul psihoterapeutului, ceea ce face procesul ecologic totodată controlabil/monitorizabil.

În fine, unele tehnici extrem de eficiente clinic, de exemplu, tehnica expunerii, sunt uneori extrem de costisitoare şi greu controlabile (cu riscuri pentru client şi/sau alţi participanţi). Spre exemplu, în cazul unei fobii de zbor cu avionul, expunerea repetată la zborul cu avionul, după principii şi metode psihologice bine stabilite (de exemplu, participarea clientului şi psihoterapeutului), este o tehnică extrem de eficientă. Problema este că aceste zboruri costă (cine le plăteşte?) şi dacă în timpul acestor tehnici utilizate in vivo se declanşează atacuri de panică, acestea pot perturba planul de zbor, afectând toţi pasagerii. Utilizarea realităţii virtuale (simularea 3D a zborului cu avionul) rezolvă aceste probleme (vezi şi David şi colab., 2013; Opriş şi colab., 2012). În unele cazuri, simpla imaginare a expunerii (in vitro) s-ar putea să nu aibă efectele scontate, comparabile cu expunerea in vivo sau în realitatea virtuală.

1.4. Roboterapia/Psihoterapia bazată pe roboţi

Roboterapia, sau psihoterapia bazată pe utilizarea roboţilor, se referă la utilizarea roboţilor în procesul de psihoterapie (vezi David şi colab., 2014). Un robot, definit în sensul cel mai general, se referă la orice sistem artificial care generează o serie de outputuri pe baza unor inputuri primite, ca urmare a unui sistem de software (programe de calculator) şi/sau de circuite electronice. În forma sa cea mai simplă, relaţia input-output poate fi predeterminată, în timp ce în formele mai complexe, sistemul poate avea capacitatea de a învăţa astfel de asocieri. În această definiţie foarte generală, şi un computer poate intra, la limită, în definiţia unui robot (deci şi psihoterapia prin calculator/online; vezi şi David şi colab., 2014; Mureşan şi colab., 2012; Sucală şi colab., 2012). De asemenea, un agent virtual care poate fi vizualizat cu ajutorul unui computer sau sub forma unei holograme, deşi nu există „fizic”, poate fi considerat tot un robot. În formă mai restrânsă, prototipică, robotul presupune instanţierea fizică (un corp fizic) a sistemului input-prelucrare-output. Într-o formă şi mai restrânsă, robotul se referă la o instanţiere fizică a unui sistem input-prelucrare-output, care învaţă din experienţă şi este adesea capabil de mişcare (vezi şi David şi colab., 2014).

În funcţie de răspunsurile generate, roboţii se pot clasica ca: (1) de asistare – care apar adesea în forma unor maşini industriale sau (2) sociali – care sunt construiţi pentru a interacţiona cu subiecţi umani, generând răspunsuri similare cu cele umane.

Într-o lucrare publicată recent în International Journal of Cognitive Psychotherapy (David şi colab., 2014; Libin şi Libin, 2004), am stabilit conceptele şi paradigma generală ale roboterapiei. Astfel, utilizarea robotului în psihoterapie poate fi înţeleasă luând în analiză, simultan, trei aspecte: (1) ce face robotul; (2) care este obiectivul intervenţiei psihoterapeutice; şi (3) care este etapa psihoterapiei în care este utilizat robotul (tabelul 1.3). Pentru a atinge fiecare obiectiv terapeutic, în fiecare dintre etapele psihoterapiei, robotul poate îndeplini trei roluri: (a) roboterapeut; (b) robomediator; (c) roboasistent. Vom descrie şi vom exemplifica succint aceste roluri, urmând să revenim cu detalii în capitolul 3, dedicat psihoterapiei bazate pe utilizarea roboţilor.

Tabelul 1.3. Modelul general al psihoterapiei bazate pe utilizarea roboţilor (adaptat după David şi colab., 2014)

Componentele procesului psihoterapeutic/Scopurile psihoterapiei

Psihodiagnostic şi evaluare clinică

Conceptualizare clinică

Intervenţie

Relaţie terapeutică

Optimizare/dezvoltare personală

Robo-terapeut

Robo-terapeut

Robo-terapeut

Robo-terapeut

Robo-mediator

Robo-mediator

Robo-mediator

Robo-mediator

Robo-asistent

Robo-asistent

Robo-asistent

Robo-asistent

Promovarea sănătăţii/prevenţia tulburărilor mentale

Robo-terapeut

Robo-terapeut

Robo-terapeut

Robo-terapeut

Robo-mediator

Robo-mediator

Robo-mediator

Robo-mediator

Robo-asistent

Robo-asistent

Robo-asistent

Robo-asistent

Tratamentul tulburărilor mentale/al tulburărilor ce implică factori psihologici

Robo-terapeut

Robo-terapeut

Robo-terapeut

Robo-terapeut

Robo-mediator

Robo-mediator

Robo-mediator

Robo-mediator

Robo-asistent

Robo-asistent

Robo-asistent

Robo-asistent

Legendă: Roboterapeut: robotul poate îndeplini toate funcţiile psihoterapeutului şi îl poate înlocui complet, interacţionând direct cu clientul; comportamentul acestuia este programat cu ajutorul psihoterapeutului şi monitorizat de acesta în implementarea intervenţiei. Robomediator: robotul mediază interacţiunile dintre terapeut şi pacient şi acţionează ca un mediator specific pentru pacient/populaţia de pacienţi; fără acesta, terapeutul nu ar putea oferi intervenţia sau aceasta ar fi mai puţin eficientă. Roboasistent: robotul este un instrument care poate îmbunătăţi activităţile terapeutului, dar prezenţa acestuia nu este neapărat necesară, el putând fi înlocuit cu alte instrumente, fără a afecta eficienţa intervenţiei. În fiecare dintre căsuţele tabelului, pentru fiecare scop al procesului terapeutic şi pentru fiecare componentă sunt necesare: (1) studii pentru estimarea eficienţei şi eficacităţii, (2) studii pentru clarificarea mecanismelor schimbării, (3) studii pentru calcularea raportului cost/beneficii.

Roboterapeutul este robotul care preia complet rolul psihoterapeutului, odată ce robotul este programat. Aici întră, spre exemplu, sisteme ca Eliza (vezi, pentru detalii, http://nlp-addiction.com/eliza/). Eliza este un sistem de inteligenţă artificială care, utilizând principii de bază din psihoterapie (de exemplu, abilităţile psihoterapeutice, precum reflectarea empatică), poate face intervenţii psihoterapeutice minimale (unele, prin ventilaţia emoţională, putând avea chiar rezultate pozitive pe termen scurt). Prezentăm, mai jos, un scurt segment bazat pe interacţiunea cu Eliza:

Eliza: Bună, numele meu este Eliza. Cu ce te pot ajuta?

Client: Sunt deprimat.

Eliza: Spune-mi mai multe despre această emoţie.

Client: Mă afectează mult.

Eliza. Ce îţi spune asta?

Client: Că trebuie să schimb ceva.

Grupul nostru a testat sistemul Eliza în comparaţie cu psihoterapia clasică (Cristea şi colab., 2013) şi a arătat că, deşi profesioniştii percep intervenţia psihoterapeutică tradiţională (cu psihoterapeut) ca fiind mai eficientă, nici unuia dintre ei nu i s-a părut că intervenţia făcută de Eliza ar fi ceva atipic/neobişnuit (la analiza protocoalelor nu ştiau că se compară şedinţe efectuate de psihoterapeut cu cele efectuate de robot).

Un alt exemplu de robomediator este avatarul pe care l-am dezvoltat în proiectul internaţional Help4Mood (http://help4mood.info/site/default.aspx). Acest avatar, o parte dintr-un sistem complex de monitorizare şi intervenţie, poate fi folosit relativ independent pentru tratamentul tulburărilor depresive sau ca adjuvant la tratamentul psihologic sau medicamentos clasic, respectiv, pentru a preveni recăderile, fără a necesita prezenţa constantă a terapeutului (deşi terapeutul este cel care a programat avatarul şi monitorizează de la distanţă starea pacientului). Aşadar, robotul, utilizat în forma unui avatar, poate exercita relativ independent o bună parte din funcţiile psihoterapeutului (în cazul de faţă, evaluare, intervenţie în scop de tratament sau de prevenţie). Figura 1.4 (vezi la http://help4mood.info) ilustrează avatarul din cadrul proiectului Help4Mood, realizând componenta de evaluare.

Figura 1.4. Avatarul Help4Mood realizând evaluarea simptomelor depresive (http://help4mood.info/site/default.aspx)

Pe lângă modalitatea clasică de afişare a informaţiilor, avatarul comunică prin limbaj natural: voce cu inflexiuni pentru a simula reflectarea empatică, expresii faciale etc.

Robomediatorul se referă la faptul că robotul este un mediator între psihoterapeut şi client. Această condiţie se aplică mai ales populaţiilor care, ca urmare a unor particularităţi în funcţionarea mentală, sunt mai deschise la interacţiuni cu agenţi artificiali (de exemplu, clienţi cu tulburări de spectru autist) decât cu fiinţele umane (de exemplu, au o performanţă mai bună în învăţarea prin modelare şi imitaţie în interacţiunea cu „fiinţe artificiale” decât cu „fiinţe umane”). Am efectuat o serie de studii (de exemplu, Ţăpuş şi colab., 2012; Vanderborght şi colab., 2012; vezi capitolul 3) în care am arătat că aceşti pacienţi, copii cu tulburare de spectru autist, beneficiază în urma interacţiunilor cu diverşi roboţi pentru a-şi dezvolta o serie de mecanisme bazale ale minţii (de exemplu, imitaţia, atenţia împărtăşită, schimbul de rol) şi pentru a asimila o serie de abilităţi de bază (de exemplu, abilităţile sociale). Unii dintre roboţii pe care i-am utilizat apar în figura 1.5.

Figura 1.5. Roboţi utilizaţi în rol de robomediator pentru tratamentul persoanelor cu tulburări de spectru autist

De la stânga la dreapta sunt ilustraţi: (A) Robonova (produs de Hitec Robotics, Coreea de Sud); (B) NAO (produs de Aldebran Robotics, Franţa); şi (C) Probo (produs de Robotics & Multibody Mechanics research group din cadrul Vrije Universiteit Brussel, Belgia).

Roboasistentul se referă la utilizarea robotului pentru a îmbunătăţi actul psihoterapeutic. Aici, spre deosebire de robomediator, utilizarea robotului nu este o condiţie absolut necesară, dar poate creşte eficienţa intervenţiei psihoterapeutice (de exemplu, îl preferă clienţii, poate grăbi apariţia efectului psihoterapeutic etc.). Exemple de roboţi utilizaţi în acest rol sunt animalele robotice (de exemplu, foca robotică Paro) care au fost introduse în instituţiile de îngrijire a vârstnicilor cu scopul de a stimula interacţiunea dintre pacienţi şi a le creşte calitatea vieţii (Wada şi colab., 2005; vezi figura 1.6 pentru exemple de astfel de roboanimale).

Figura 1.6. Exemple de animale robotice care pot fi utilizate în rolul de roboasistenţi

În partea stângă (A) este ilustrat puiul de dinozaur Pleo (produs de Innvo Labs, Hong Kong), iar în partea dreaptă (B) este ilustrat puiul de focă Paro (produs de PARO Robots, Statele Unite).

1.5. Concluzii

Psihoterapia prin realitate virtuală şi roboterapia sunt domenii de vârf, bazate pe breaking and frontier research, emergente la nivel internaţional. Grupul nostru, reprezentat prin International Institute for the Advanced Study of Psychotherapy and Applied Mental Health, este unul dintre vârfurile de lance la nivel internaţional în dezvoltarea acestor noi domenii. Într-adevăr, Institutul a fost recunoscut, în anul 2013, ca fiind de anvergură şi de interes european, singurul din România de acest profil şi din universităţile româneşti inclus în reţeaua Mapping of the European Research Infrastructure Landscape – MERIL, a European Science Foundation (vezi http://portal.meril.eu/converis-esf/publicweb/research_ infrastructure/3446).

Contribuţia principală a grupului nostru a fost asimilarea tehnologiei în psihoterapie, urmând modelul psihoterapiei validate ştiinţific. O mare parte din cercetările anterioare în aceste domenii, mai ales în domeniul roboterapiei, nu erau ancorate în paradigma psihoterapiei validate ştiinţific, astfel că asimilarea lor în mainstream a fost deficitară.

În acest capitol am stabilit conceptele şi cadrul general al modului în care tehnologiile virtuale şi robotica pot fi asimilate în psihoterapia validată ştiinţific. În capitolele următoare vom detalia această paradigmă.

Referinţe

Avram, M., Opriş, D., şi David, D. (2014). The Effects of Expectancies on Presence in Virtual Environments: A Brief Research Report. Transylvanian Journal of Psychology, 15(1), 1-21.

Barlow, D. (2004). Psychological Treatments. American Psychologist, 59, 869-878.

Cristea, I., Sucală, M., şi David, D. (2013). Can you tell the difference? Comparing face-to-face versus computer-based interventions. The „Eliza” effect in psychotherapy. Journal of Cognitive and Behavioral Psychotherapies, 13(2), 291-298.

David, D. (2006/2012). Tratat de psihoterapii cognitive şi comportamentale. Iaşi: Editura Polirom (ed. I şi ed. a II-a).

David, D. (2006/2013). Psihologie clinică şi psihoterapie. Fundamente. Iaşi: Editura Polirom (ed. I şi ed. a II-a).

David, D. (in press). Rational emotive behavior therapy. În R.L. Cautin şi S.O. Lilienfeld (eds.), Encyclopedia of Clinical Psychology. Hoboken, NJ: Wiley-Blackwell.

David, D., şi Montgomery, G.H. (2011). The scientific status of psychotherapies: A new evaluative framework for evidence-based psychosocial interventions. Clinical Psychology: Science and Practice, 18, 89-99.

David, D., Matu, S.-A., şi David, O.A. (2013). New Directions in Virtual Reality-Based Therapy for Anxiety Disorders. International Journal of Cognitive Therapy, 6(2), 114-137. doi: 10.1521/ijct.2013.6.2.114.

David, D., Matu, S., şi David, O. (2014). Robot-based psychotherapy. Concepts development, state of the art and new directions. International Journal of Cognitive Therapy, 7(2), 192-210. doi: 10.1521/ijct.2014.7.2.192.

Ellis, A. (1994). Reason and emotion in psychotherapy (re. ed.). Secaucus, NJ: Birch Lane.

Libin, A.V., şi Libin, E.V. (2004). Person-robot interactions from the robopsychologists’point of view: the robotic psychology and robotherapy approach. Proceedings of the IEEE, 92(11), 1789-1803. doi: 10.1109/JPROC.2004.835366.

Montgomery, G.H., Schnur, J.B., şi David, D. (2011). The Impact of Hypnotic Suggestibility in Clinical Care Settings. International Journal of Clinical and Experimental Hypnosis, 59, 249-509.

Mureşan, V., Montgomery, G.H., şi David, D. (2012). Emotional outcomes and mechanisms of change in online cognitive-behavioral interventions: a quantitative meta-analysis of clinical controlled studies. Journal of Technology in Human Services, 30(1): 1-13.

Opriş, D., Pintea, S., Garcia-Palacios, A., Botella, C., Szamoskozi, S., şi David, D. (2012). Virtual reality exposure therapy in anxiety disorders: A quantitative meta-analysis. Depression and Anxiety, 29, 85-93. doi:10.1002/da.20910.

Sucală, M., Schnur, J.B., Constantino, M., Miller, S.J., Brackman, E., şi Montgomery, G.H. (2012). The Therapeutic Relationship in E-Therapy for Mental Health: A Systematic Review. Journal of Medical Internet Research, 14, 1-13.

Ştefan, S., şi David, D. (2013). Face-to-face counseling versus high definition holographic projection system. efficacy and therapeutic alliance. A brief research report. Journal of Cognitive & Behavioral Psychotherapies, 13(2), 299.

Ţăpus, A., Aly, A., Peca, A. Pop, C., Jisa, L., Pintea, S., Rusu, A., şi David, D. (2012). Exploratory study: children’s with autism awareness of being imitated by Nao robot. Interaction Studies, 13, 315-348.

Vanderborght, B., Simut, R., Saldien, J., Pop, C., Rusu, A., Pintea, S., Lefeber, D., şi David, D. (2012). Using the social robot Probo as social story telling agent for children with ASD. Interaction Studies, 13, 348-373.

Wada, K., Shibata, T., Saito, T., Sakamoto, K., şi Tanie, K. (2005, 18-22 apr.). Psychological and Social Effects of One Year Robot Assisted Activity on Elderly People at a Health Service Facility for the Aged. Paper presented at the Robotics and Automation, 2005. ICRA 2005. Proceedings of the 2005 IEEE International Conference.