© 2013 by Editura Polirom, pentru prezenta ediţie

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4155-0

ISBN PDF: 978-973-46-4156-7

ISBN print: 978-973-46-3945-8

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : © iStockphoto.com/DougVonGausig (coperta 1)

© Jim Mills/Depositphotos.com (coperta 4)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARIUS CHIVU (n. 1978) este cronicar literar, scriitor, traducător şi redactor-editor al revistelor Dilema veche şi Dilemateca. A absolvit Facultatea de Litere a Universităţii din Bucureşti şi a debutat publicistic cu recenzii literare în anul 2000 în revista România literară. A publicat: Vântureasa de plastic (poezie, Brumar, 2012; nominalizare la Premiul Cartea Anului acordat de revista România literară, Premiul pentru debut al revistei Observator cultural şi Premiul pentru debut al USR); Trei săptămâni în Himalaya (jurnal de călătorie, Humanitas, 2012) şi Ce-a vrut să spună autorul (interviuri, Polirom, 2013). A iniţiat şi coordonat proiectul caritabil Cartea cu bunici (Humanitas, 2008), albumul de proză scurtă & fotografie Iubire 13 (ART, 2010) şi volumul colectiv Primul meu porno (ART, 2011). A alcătuit, adnotat şi prefaţat antologiile de proză scurtă: Teodor Mazilu, Singurătatea şi diavolul milos (Curtea Veche, 2004), Mihail Sadoveanu, Ochi de urs şi alte povestiri (Polirom, 2004), Cristian Teodorescu, Maestrul de lumini şi alte povestiri (Curtea Veche, 2005) şi Anton Holban, Conversaţii cu o moartă (Polirom, 2005). În ziua de 15 decembrie 2012, alături de Gabriel H. Decuble, Florin Iaru şi Răzvan Ţupa, a fost narator-coordonator al experimentului „Cel mai rapid roman din lume”, omologat de World Guinness Book of Records, în care 53 de scriitori au scris în 5 ore şi 35 de minute romanul Moş Crăciun & Co., redactat, editat şi tipărit de Editura ART, după un total de 9 ore, 5 minute şi 8 secunde de la momentul startului. A tradus din Lewis Carroll, Oscar Wilde, Tim Burton şi Paul Bailey.

Cuvânt înainte

„De ce (nu) avem nuvelă?“ Aşa îmi intitulam un articol publicat în Dilema veche, în primăvara lui 2008, unde afirmam că istoria prozei scurte româneşti este austeră, paradoxală şi plină de excepţii. Nesocotind opera unor I.L. Caragiale şi Mihail Sadoveanu, aproape toate volumele de povestiri remarcabile din literatura noastră – de la interbelicii Liviu Rebreanu, Hortensia Papadat-Bengescu, Mircea Eliade ş.cl., până la postbelicii Marin Preda, Ştefan Bănulescu, Ioan Groşan, Ştefan Agopian, Gabriela Adameşteanu, Adriana Bittel sau Mircea Cărtărescu (pentru a da fast-forward ultimului secol literar) – reprezintă excepţii în opera scriitorilor respectivi.

În celebrul eseu „De ce nu avem roman?“, publicat în 1927 în Viaţa românească, Mihail Ralea remarca faptul că, înainte de Primul Război Mondial, nuvela şi schiţa fuseseră genul predilect al prozatorilor români – şi îi numea pe I.L. Caragiale, Duiliu Zamfirescu, Gala Galaction, Nicolae Gane, Barbu Ştefănescu Delavrancea, I.Al. Brătescu-Voineşti şi Emil Gârleanu –, văzând în atenţia pe care Sadoveanu, Rebreanu, Ionel Teodoreanu, Cezar Petrescu, Hortensia Papadat-Bengescu sau Ion Minulescu începeau s-o acorde romanului tendinţa de a recupera „o lipsă naţională“. Cu lecturile sale sociologice, Mihail Ralea găsea şi explicaţii pentru întârzierea „apariţiei definitive a romanului nostru“ asupra cărora nu e cazul să insist aici. Cert e că, în 1935, aşadar la nici un deceniu de la eseul său prin care constata lipsa romanului românesc, în publicistica literară (adunată de Aurel Sasu şi Mariana Vartic în volumul Bătălia pentru roman) apăreau deja expresii precum: „destinul romanului“, „preponderenţa romanului“ şi chiar „inflaţia romanului“. Ce se întâmplase între timp?

O simplă consultare a Dicţionarului cronologic al romanului românesc ne arată că doar în anul 1933, cel mai bun an din istoria romanului românesc, se publicaseră nu mai puţin de 80 de romane, printre care multe din cele ce aveau să formeze canonul literar: Patul lui Procust, Creanga de Aur, Adela, Rusoaica sau Maitreyi. Cinci ani mai târziu, în 1940, romanul românesc aşa-zis de consum luase o asemenea amploare, încât publiciştii vorbeau despre „declinul/decăderea romanului“, iar Eugen Ionescu făcea predicţii chiar despre „moartea romanului“, pe care-l vedea înlocuit definitiv de reportaj. În tot acest deceniu în care modernismul românesc a recuperat un gen literar, doar Anton Holban a mai susţinut cauza nuvelei, denunţând în van prejudecata „genului minor, liniar“ care căzuse, în atât de scurt timp, asupra prozei scurte.

În perioada postbelică, într-un articol din 1964, Nicolae Manolescu găsea însă, chiar şi „în condiţiile realismului socialist“, destui continuatori ai tradiţiei genului scurt. Cu puţine excepţii (Marin Preda, Eugen Barbu, D.R. Popescu, Fănuş Neagu, poate chiar Nicolae Velea şi Sorin Titel), numele autorilor enumeraţi atunci de critic nu mai spun astăzi mare lucru: V.Em. Galan, Petru Vintilă, Aurel Mihale, Francisc Munteanu, Eusebiu Camilar, Vasile Rebreanu, Pop Simion ş.a. Criticul se arăta satisfăcut de varietatea şi complexitatea nuvelei acelor ani şi o considera „un capitol de sine stătător“. Ar trebui recitită proza scurtă a acelei epoci pentru a vedea dacă şi ce anume a rezistat; oricum, aproape toţi autorii menţionaţi au contrazis predicţia lui Nicolae Manolescu, proza scurtă dovedindu-se a fi exact „experienţa pregătitoare în vederea romanului“. Pentru a-i da Cezarului ce-i aparţine, trebuie menţionat faptul că Radu Cosaşu rămâne singurul nuvelist de cursă lungă din perioada postbelică.

Impulsionaţi de entuziasmul teoretic şi de exemplul lui Mircea Nedelciu, optzeciştii au încercat recucerirea genului scurt, însă desantul lor a rămas, în prea mare măsură, tributar experimentului textualist, şi doar Mircea Cărtărescu, Ioan Lăcustă şi Cristian Teodorescu au continuat şi confirmat cu adevărat în povestire. După ’90, prin volumele unui Răzvan Petrescu (singurul scriitor contemporan dedicat aproape exclusiv prozei scurte) şi seria de antologii anuale alcătuite de Dan-Silviu Boerescu, părea că povestirea are o nouă şansă, dar n-a fost să fie, iar asta în ciuda faptului că cel mai mare succes comercial din postcomunism rămâne, totuşi, o carte de povestiri: De ce iubim femeile de Mircea Cărtărescu. În fine, statutul prozei scurte ca gen accidental, specific începutului carierei, s-a păstrat, din păcate, şi la noua generaţie de prozatori debutaţi în preajma anului 2000. Bilanţul fiecărui an editorial din ultimul deceniu arată că volumele de povestiri cu adevărat bune pot fi numărate pe degetele unei singure mâini.

* * *

De ce nu avem proză scurtă? Există mai multe posibile explicaţii. În primul rând, lipsa tradiţiei, dar şi dificultatea genului placată pe mentalitatea scriitorului român care are prejudecata genului minor şi vede în roman oportunitatea canonică prin excelenţă (asta în ciuda unor contraexemple zdrobitoare: Caragiale, Cehov, Borges, Cortázar, Cheever, Carver, Munro ş.a.), la care se adaugă predilecţia publicului pentru roman ca gen de consum şi, fireşte, conformismul comercial, lipsa de îndrăzneală şi de viziune a majorităţii editorilor care nu încurajează, nu susţin sau nu promovează suficient proza scurtă autohtonă, atitudine întreţinută şi de lipsa oricărui stimulent instituţional.

Realitatea este că, în acest moment, în România, dedicate prozei scurte nu există nici măcar un singur premiu literar sau o bursă (exceptând concursul de debut sponsorizat de UniCredit Ţiriac, care are o categorie specială), nicio colecţie editorială (efemerul „Povestiri fără filtru“, din 2010, a fost primul proiect de indie-publishing dedicat genului scurt), niciun festival literar, niciun colocviu critic, nicio dezbatere sau proiect publicistic (exceptând „Aventura vieţii mele“, proiectul de povestiri iniţiat în 2011 de Dilemateca), nici măcar un site sau o revistă (după 15 apariţii, Revista de povestiri s-a oprit anul acesta şi doar în 24FUN Florin Iaru mai publică săptămânal proze foarte scurte). S-a vorbit dintotdeauna de moartea poeziei, când povestirea a fost permanent în comă.

Ceva bun, totuşi, i s-a întâmplat în ultimul deceniu prozei scurte – volumele colective.

Primele au fost eterogenul oZone Friendly (coord. O. Nimigean, T, 2002) şi Respiro (coord. Mona Mamulea, Dacia, 2003), după care volumele colective s-au înmulţit şi diversificat. Pe modelul genurilor alternat-mixate – eseu, memorialistică, ficţiune –, s-au alcătuit volume colective tematice: Cartea cu bunici (volum caritabil, coord. Marius Chivu, Humanitas, 2007), Răcani, pifani şi veterani (coord. Radu Paraschivescu, Humanitas, 2008), Poveşti de dragoste la prima vedere (coord. Ioana Pârvulescu, Humanitas, 2008), Iubire 13 (coord. Marius Chivu, ART, 2010), Intelectuali la cratiţă (coord. Ioana Pârvulescu, Humanitas, 2012), precum şi seriile Muzeului Ţăranului Român (Martor, cu începere din 2007) şi Prima dată (9 vol., ART, 2009-2013); dedicate câte unui (sub)gen: Poveşti erotice româneşti (coord. Magda Mărculescu, TREI, 2007), Bookătăria de texte şi imagini. Povestiri şi ilustraţii pentru copii (coord. Florin Bican, Clubul Ilustratorilor & Faber Studio, 2009), Steampunk. A doua revoluţie (coord. Adrian Crăciun, Millenium Books, 2011), Romania Noir. Povestiri mystery & thriller (coord. George Arion & Bogdan Hrib, Crime Scene, 2011), Venus. Povestiri erotice science fiction (coord. Antuza Genescu, Eagle, 2011), Dincolo de noapte. 12 feţe ale goticului (coord. Oliviu Crâznic, Millenium Books, 2012) ş.a. N-au lipsit nici antologiile cenacliste: Anunţuri mortuare în Re major (Claun Grup, Limes, 2008), pe criterii geografice: Antologia prozei scurte transilvane actuale (2 vol., coord. Ovidiu Pecican, Limes, 2010) sau, pur şi simplu, generaliste: Ochelarii de fum (Asociaţia Scriitorilor din Bucureşti, Cartex, 2011) şi Alertă de grad zero (coord. Igor Ursenco, Herg Benet, 2011).

Niciunul din aceste volume colective nu putea, nu avea cum să aspire la statutul de antologie retrospectivă care, printr-o selecţie riguroasă, să ofere imaginea concludentă, generală sau măcar parţială, a ceea ce s-a întâmplat în proza scurtă românească a ultimului deceniu. În mod cumva ironic, câteva antologii alcătuite în ultimii ani în străinătate acopereau mai bine subiectul. Traduse şi la noi, două din celebrele antologii Granta alcătuite o dată la zece ani, Cei mai buni tineri romancieri britanici (Curtea Veche, 2006) şi Cei mai buni tineri romancieri americani (Leda, 2009), deşi puneau laolaltă povestirile cu fragmentele de roman, nu şi-au găsit ecoul editorial autohton. Asta până acum.

* * *

De ce nu avem proză scurtă? Avem, doar că nu a fost suficient băgată în seamă.

Recunosc că am resimţit personal, deopotrivă ca cititor şi cronicar literar, lipsa unui demers antologator, recapitulativ al prozei scurte scrise de noua generaţie de autori. Personal, am urmărit cât am putut de atent evoluţia genului scurt, am scris de nenumărate ori împotriva prejudecăţii povestirii ca gen minor şi fără public, de câţiva ani jurizez manuscrisele de proză scurtă pentru concursul de debut iniţiat de UniCredit Ţiriac, iar din 2012, împreună cu Florin Iaru, ţin un curs de creative writing pentru arta povestirii. În tot acest timp, am iniţiat şi coordonat eu însumi câteva volume colective (inclusiv un roman colectiv experimental, omologat de Cartea Recordurilor, de care critica literară de la noi, spre ruşinea ei, n-a fost interesată câtuşi de puţin), sunt coautorul altor cărţi de grup şi am antologat cele mai bune povestiri ale lui Mihail Sadoveanu (împreună cu Nicolae Manolescu), Anton Holban, Teodor Mazilu şi Cristian Teodorescu. Însă antologia de faţă, la care am lucrat şi cel mai mult, este, so far, proiectul meu favorit: Cele mai bune povestiri ale celor mai buni autori de proză scurtă din anii 2000.

Dacă romanele scriitorilor noii generaţii s-au bucurat de vizibilitate, au avut parte şi de receptare critică, şi de succes la public, au fost premiate, reeditate, traduse şi, unele, chiar ecranizate, în schimb, proza scurtă – uneori publicată în tiraje mici, la edituri obscure sau niciodată reeditată – a rămas insuficient cunoscută şi apreciată. Sper ca demersul de faţă – o premieră editorială la noi – să reprezinte un act de recuperare, (re)descoperire şi (re)evaluare, deopotrivă a genului scurt şi a noii generaţii de prozatori, atât din partea criticilor literari, cât, mai ales, din partea cititorilor de literatură română contemporană. În acelaşi timp, sper ca această antologie să funcţioneze inclusiv ca un gest de gratificare şi încurajare pentru cei care au scris şi continuă să creadă în proza scurtă în ciuda pieţei şi a oricărui trend literar.

Două criterii au stat la baza selecţiei autorilor şi a textelor: scriitorul să fi debutat individual cel mai devreme în preajma anului 2000 şi să fi publicat cel puţin un volum de proză scurtă. Dat fiind că am avut în vedere cărţi publicate inclusiv în anul 2012, se poate spune că antologia de faţă acoperă, de fapt, aproape 15 ani.

Din respect pentru varietatea stilistică, m-am străduit ca selecţia să acopere cât mai multe din subgenurile povestirii: minimalism şi fantastic, realism şi new-weird, horror şi parabolă, parodie şi politic, steampunk şi absurd, livresc şi satiră. De asemenea, subiectele şi realităţiile povestirilor sunt cât se poate de variate, de la vremurile biblice în viitor, din comunism în imigraţie, de la sat la căminele studenţeşti, din cartiere autohtone în medii urbane din străinătate. Din raţiuni de prospeţime a cuprinsului, am evitat însă povestirile selectate în alte volume colective sau ulterior integrate în romane, precum şi pe cele ecranizate.

Pentru că cifrele stârnesc întotdeauna curiozităţi, dar şi pentru că au relevanţa lor, mărturisesc că pentru selecţia acestei antologii am citit şi recitit, în ultimii ani, un număr de aproape 40 de autori şi un total de aproape 60 de volume de proză scurtă, nemaipunând la socoteală volumele colective. Las altora să aprecieze însemnătatea editorială a acestor cifre raportate la ceva mai mult de un deceniu de literatură. În cele din urmă, pentru antologia de faţă am selectat 23 de autori cu un total de 40 de povestiri, dat fiind că am încercat ca scriitorilor să le revină o cantitate comparabilă de pagini (în două cazuri, textele au fost revăzute). La finalul fiecărei povestiri am precizat datele ediţiei în care a apărut prima dată. Per autor, numărul maxim de texte selectate este de trei, numărul total de pagini nedepăşind dimensiunea respectată şi în seria antologiilor anuale Great American Short Stories, pe care am luat-o ca model. Cu această ocazie, am descoperit şi o bună reprezentare a schiţei, căreia ar merita să i se acorde cândva o antologie separată, dat fiind că ultimul demers de acest fel datează din 1974: Cu bilet circular. O antologie (posibilă) a schiţei româneşti, în selecţia lui Mircea Zaciu.

Ca detalii de sociologie literară: din cei 23 de scriitori selectaţi, doar 3 sunt fete (de altfel, una din concluziile personale este că, la noi, fetele nu scriu proză scurtă); mezina antologiei este născută în 1983, iar seniorul, în 1948; cei mai mulţi dintre scriitori sunt filologi de formaţie, urmaţi de politehnişti, şi aproape o treime din prozatori fac şi muzică.

Deşi o astfel de antologie reflectă, inevitabil, gustul şi priceperea celui care face selecţia, sper ca acest demers să fie considerat reprezentativ pentru arta noii generaţii de prozatori, dar, mai ales, să fie perceput drept un act de mândrie şi de seducţie din partea prozei scurte scrise la noi în ultimul deceniu.

* * *

Mulţumesc scriitorilor şi Editurii Polirom că au crezut în acest proiect; mulţumesc şi celorlalte edituri care au tipărit, de-a lungul anilor, volume de proză scurtă şi au sprijinit apariţia acestei antologii şi, nu în ultimul rând, mulţumesc celor care mi-au oferit cărţile de negăsit sau mi-au atras atenţia asupra titlurilor de care nu ştiam.

Marius Chivu

Ioana Baetica Morpurgo

IOANA BAETICA MORPURGO (n. 1980) a absolvit Facultatea de Litere a Universităţii din Bucureşti şi a urmat cursurile Masteratului de Antropologie Culturală al SNSPA. A publicat: Fişă de înregistrare (proză scurtă, Polirom, 2004) şi Imigranţii (roman, Polirom, 2011). În prezent trăieşte în Anglia, unde coordonează un proiect de hedonism al ideilor intitulat „Lectures on Everything“.

Planeta Do diez

Igor a avut o mamă care şi-a tăiat sfârcurile când l-a născut – ca să nu-l alăpteze.

S-a închis cu foarfecele în sala de baie şi le-a tăiat. Igor n-a simţit nimic. Nici atunci, nici mai târziu. Şi-a spus mereu că nu chiar totul e de înţeles, că există anumite lucruri, dar mai cu seamă anumiţi oameni, care sunt „sfincşi fără enigme“. Adică nu trebuie să cauţi să înţelegi ce şi cum, pentru că nu există niciun sens în ceea ce-i priveşte. Mama lui era printre aceştia.

Refuza cu obstinaţie să-i accepte pe bărbaţi în patul ei, dar Igor o putea auzi deseori prin perete bucurându-se de ceva numai al ei. Ieşea de sub duş întotdeauna înviorată şi frumoasă şi-l întreba dacă-i e foame sau dacă vrea un ceai. Şi asta până târziu, după ce ea trecuse de mult de patruzeci de ani. Şi tot până târziu Igor a continuat să refuze ceaiurile oferite de mama lui după ce ieşea din baie. Prefera să se aşeze la fereastră, într-un colţ răcoros, şi să croşeteze. Croşeta pentru ea aşa cum trăia pentru ea. Zile după zile, agăţate una de alta precum ochiurile complicate de la o rochie sau de la un veston de mohair. Toate zilele în culori pale, străvezii, combinate în virtutea inerţiei. Iar ei îi veneau bine toate croşetăturile lui.

Când le îmbrăca, devenea o femeie aparte, dintre acelea cărora vârsta nu le-a răpit sensibilitatea, ci le-a maturizat-o doar, curăţând-o de exagerări şi extravaganţe. Oricum, mama lui nu fusese niciodată o femeie extravagantă, nici măcar când fusese tânără. „Cea mai mare extravaganţă de care am fost vreodată capabilă – obişnuia ea să spună – a fost să am un copil.“ Igor o asculta fără să-şi bată capul să înţeleagă. Iar dacă din greşeală îi veneau uneori în minte cuvintele acestea înainte să se culce seara alături de ea în cearşafurile subţiate şi cenuşii, singura explicaţie pe care o găsea era că e normal să numeşti extravaganţă naşterea unui fiu extravagant, aşa ca el, dacă acesta era termenul pentru cele şase degete pe care Igor le avea la fiecare dintre mâini.

Dar mama lui cu siguranţă nu la acest fapt se referea. Abia dacă observase detaliul acesta minor după o săptămână de la naştere. Îi spusese o asistentă în timp ce se holba intermitent când la sânii ei fără sfârcuri, când la copilul cu douăsprezece degete. S-a uitat şi ea, cu acelaşi interes cu care ar fi răsfoit o carte într-o limbă străină. Doctorii au spus ceva de o operaţie estetică şi pe ea a mirat-o faptul că erau cu toţii puşi pe înfrumuseţat populaţia ţării. I-a întrebat dacă au cumva nevoie de cele două degete în plus ale băieţelului ei pentru un alt copil care poate s-a născut cu opt degete în loc de zece şi doctorii s-au uitat la ea şi-au văzut că era foarte frumoasă şi de neînţeles.

Când Igor a împlinit treizeci de ani, mama lui i-a pregătit un tort crème-caramel şi a schimbat lenjeria patului cu una vernil, pe care el n-o mai văzuse până atunci. Pe patul ca o varză înfoiată i-a lăsat un bilet în care spunea simplu: Te părăsesc. Cheile în cutia poştală. Toate rochiile, fustele, jachetele croşetate de el dispăruseră din dulap împreună cu unica ei pereche de sandale din piele de crocodil. Lui Igor lipsa sandalelor i s-a părut cel mai nefiresc lucru. Suporta cu dificultate acum serile de vară când mama lui trebuia să apară pe uşă fără ca el să ştie vreodată de unde vine şi fără să simtă nevoia s-o întrebe. Când trebuia să-i urmărească prin cameră tocurile clămpănind înfundat pe covor şi s-o audă dându-i imposibile indicaţii pentru modelul croşetăturii la care el tocmai lucra. Se aşeza apoi în fotoliu picior peste picior şi-şi aprindea o ţigară, înşirând nume de oameni cu care avusese de-a face peste zi, locuri, întâmplări multe şi banale, asupra cărora Igor nu se putea niciodată concentra, pentru că în acelaşi timp îi desfăcea cataramele micuţe ale sandalelor, iar în aceste momente Igor era cu totul şi cu totul cuprins de nepăsare faţă de restul lumii.

Îi desfăcea încet sandalele din piele de crocodil, cu capul plecat, aşezat în faţa ei în genunchi, cu ochii pe jumătate închişi, şi cele douăsprezece degete îi tremurau în jurul gleznelor ei fine şi ascunse sub ciorapii arămii. Ştia că bretelele trebuiau să fi lăsat pe piele o urmă oarecare, dar nu îndrăznea să-i ceară mamei lui să i-o arate. Ea fuma şi vorbea cu atâta indiferenţă, încât tot ce putea el să facă era să amâne propunerea pentru seara următoare.

Aceste sandale – sau mai degrabă lipsa lor actuală – îl chinuiau pe Igor după ce plecase femeia. Totul s-a petrecut pe vremea când el croşeta din cashmir ivoire un jerseu lung până-n pământ, pe care urma să ataşeze din loc în loc frunze de arţar în culori de noiembrie făcute cu acul, după indicaţiile ei. Nu apucase să facă mai mult de jumătate din el când a găsit tortul crčme-caramel şi patul vernil cu biletul de despărţire deasupra. I-a luat o lună întreagă să realizeze că biletul însemna că sandalele din piele de crocodil n-or să mai apară în fiecare seară pe covor.

În tot acest timp, Igor a croşetat tăcut în colţul lui de sub fereastră, când şi când aruncându-şi ochii pe stradă, ca să vadă vreo femeie de talia mamei lui şi să şi-o imagineze purtând grăbită prin faţa vitrinelor jerseul pe care-l ţinea în poală.

Să-ţi pierzi rostul meseriei la vârsta de treizeci de ani nu e uşor. Trăia dintr-o moştenire, banii nu erau o problemă, dar nu putea trăi fără un scop. Pentru cine să mai facă acum rochii? Trebuia să încerce altceva, iar acest altceva trebuia să semene cu croşetatul. Ceva care să-i înşire zilele mici şi înghesuite una într-alta cu aceeaşi regularitate şi obstinaţie ca andrelele. Ceva care să se desfăşoare în timp ce el stă pe scaun şi doar degetele i se mişcă alerte. Ceva care să nu implice cuvintele – dispreţuia cuvintele cu atât mai mult cu cât nu se surprinsese niciodată având vreo idee extraordinară, aşa că, atunci când vorbea sau i se vorbea, se simţea stânjenit. Dar, mai cu seamă, trebuia să fie ceva care să-l facă să uite de maică-sa, de paşii ei descleiaţi de-a lungul şi de-a latul casei pe care o împărţiseră timp de treizeci de ani, de glasul ei creponat de la tutun, de firele lungi şi uscate de păr roşu care trasau pe podea, pe pat longitudinea şi latitudinea existenţei lui.

Şi-a cumpărat un pian. Marca Schiedmayer 1806 – scria pe plăcuţa de bronz de sub capacul negru mat. O coincidenţă pe care o trecu cu vederea. Instrumentul greoi ocupa mai bine de o pătrime din încăperea de la stradă, aşa că trebui să renunţe la câteva obiecte de mobilier, care deveniseră oricum inutile. Întâi a dat afară măsuţa de abanos cu oglindă pentru făcut unghiile şi pensat sprâncenele. Apoi a scos comoda de stejar cu trei sertare în care mama lui îşi ţinuse dantelele, ciorapii cu ciucuri şi vreo duzină de cărţi de chiromanţie. Câteva obiecte mai rămăseseră încă prin colţurile sertarelor. Pe o carte cu copertele prăfuite, Igor descoperi o dedicaţie scrisă de o mână străină: Antoanetei, în amintirea unei vrăji. Decembrie, 1805, Steinberger See. Singurul lucru pe care Igor l-a aflat vreodată din trecutul mamei lui, dinainte ca el să se nască. „De fapt, cu foarte puţin înainte ca el să se nască“, se gândi. Era o carte plină cu poze ale planetelor frumos colorate şi cu hărţi ale galaxiilor. Dintre ele, Lebăda i se păru cea mai frumoasă cum era desenată acolo, zburând printre alte stele cu aripile larg deschise. Păstră cartea.

Alături, zeci de sticluţe goale sau aproape goale de parfum, de ojă, de tinctură pentru sprâncene, de balsamuri pentru păr, precum şi multe altele despre care nu se putea şti ce conţinuseră. Igor le păstră doar pe cele de parfum. Restul le legă într-o pânză şi le scoase în faţa porţii, alături de alte pungi pline cu trecut. „Pungi de gunoi pline cu fapte“, se gândi. „Fapte mărunte care n-au schimbat niciodată nimic.“

Pianul l-a pus lângă fereastră. Multă vreme nu l-a atins. De-abia dacă i-a deschis capacul de câteva ori, mai mult din curiozitate decât dintr-un impuls de a se apuca să cânte. Cineva scrisese pe o clapă cu cerneală neagră cuvântul Do. Exact la mijlocul claviaturii. Igor a înţeles că acolo începe muzica. Exact în centru. Pe urmă îl cauţi pe Re şi-l pui lângă Do şi pe Mi lângă Re, chemi diezii şi bemolii şi te depărtezi din ce în ce mai mult de centru. Dar asta doar după ce Do devine cu totul şi cu totul al tău.

Într-un sfârşit, se aşeză pe scaunul din faţa instrumentului, după ce-şi tăiase şi curăţase unghiile toată după-amiaza. Cu coloana dreaptă şi genunchii lipiţi, atacă cu arătătorul mâinii drepte nota centrală. Pauză. Se ridică şi închise ferestrele. Din nou Do. Şi, după zece minute, iarăşi Do. O ţinu aşa timp de vreo patru ore, până ce afară se întunecă de-a binelea.

A doua zi se trezi devreme fără să-şi fi propus şi observă că dimineţile de octombrie sunt mai frumoase ca oricare dimineţi. Re. Pauză. Re. Strada încremenise de câteva ceasuri, de parcă aerul ar fi devenit din sticlă şi îngheţase în el toată mişcarea. Igor, în aceeaşi poziţie ţeapănă şi cu ochii închişi, insista cu arătătorul tocit de la andrele pe clapa Re. O asculta atent, o simţea venind prin crăpăturile pereţilor, pe sub uşi, o lăsa să i se strecoare pe sub haine, să-i coboare prin capilare până în vârful degetului şi abia apoi îi dădea drumul. Re din nou, după alte câteva minute. Îşi lăsă capul pe spate şi privi tavanul. Acolo, chiar deasupra pianului, se desenase în var ceva care semăna cu o stea minusculă. Îşi ţinu respiraţia şi îl produse iarăşi pe Re.

Peste o zi o luă iarăşi de la capăt, cu nota Mi. Urmară Fa, Sol, La… în fiecare zi petrecea ore în şir în aceeaşi poziţie, repetând obsesiv o notă nouă. Până termină toate cele opt octave ale claviaturii. Şi în fiecare dimineaţă devreme pe tavan i se părea că mai apăruse o stea. Completă constelaţia cu stele-diezi şi stele-bemoli, în timp ce afară începuse de mult să ningă, venise apoi primăvara, se întorseseră până şi păsările cele obişnuite şi zgomotoase care-l enervau atâta pe Igor, pentru că nu voiau deloc să facă linişte.

Talentul neobişnuit al lui Igor era de necontestat. După ce şi-a încheiat ritualul zilnic din faţa claviaturii, cu o notă pe zi, Igor s-a aşezat într-o după-amiază la pian şi a început să interpreteze sonata Kreutzer. Şi a cântat-o cum nu mai fusese cântată niciodată până la el. Adică perfect. A doua zi, singur în camera lui, în papucii de casă şi cămaşa din in lungă până-n pământ, a cântat Simfonia a III-a de Beethoven. A treia zi a urmat Liszt, apoi Schumann, Haydn, Mozart, Bach şi tot aşa.

Primăvara a trecut cu câte un concert în fiecare dimineaţă. Apoi, spre începutul verii, s-a oprit. O săptămână şi mai bine a umblat pe străzi fără ţintă, cu mâinile în buzunare, căutând ceva – nici el nu-şi dădea prea bine seama ce anume. Evita privirile oamenilor şi lumina exhibiţionistă a soarelui de iunie. Într-un sfârşit, a rămas în casă şi s-a apucat de pictat. A pictat fiecare clapă în câte o nuanţă diferită, de la ocru la albastru închis. Claviatura arăta acum ca un curcubeu peste care cele douăsprezece degete ale lui Igor treceau agile, precise, storcând din culorile tari acorduri puternice, iar din cele pale, doimi în legato, piano-piano. Optimile se strecurau cu impertinenţă printre celelalte note, mărunte şi grăbite ca nişte ţărănci tinere într-o piaţă, fiecare cu fustele ei înflorate şi cu coşul de fructe pe umăr.

Muzica pătrundea dincolo de toate obiectele din încăpere. Impregna pereţii şi pardoseala întocmai ca o ploaie. Uneori doar umezea contururile vechiului dulap de haine, aburea colţurile lăcuite ale mesei, alteori o puteai stoarce din covor şi din perdele. Ferestrele prindeau flori de gheaţă în mijlocul lui august pe muzica lui Berlioz şi se curăţau clare a doua zi cu Donizetti. Chiar şi aerul din încăpere îşi schimba culoarea şi parfumul în funcţie de diversele interpretări ale lui Igor. În tot acest timp, pianistul n-a vorbit cu nimeni, n-a scos nici un singur cuvânt.

Într-o zi oarecare de la sfârşitul verii, Igor iarăşi n-a mai cântat. Şi-a luat briciul de bărbierit şi s-a apucat să sculpteze în lemnul pianului, exact deasupra claviaturii, o femeie de zece centimetri. Toată treaba i-a luat cam o săptămână, la sfârşitul căreia Igor s-a aşezat din nou pe scaunul rotativ, cu ochii ţintă spre miniatura plină de graţie, cu sânii inegali împinşi spre el şi picioarele încrucişate pentru totdeauna; încastrată în lemnul negru în această poziţie de chemare-respingere. I-a cântat Handel.

Pe peretele opus ferestrei, mama lui Igor lipise cu mulţi ani în urmă nişte reproduceri după Doamna cu licornul¹. Lui Igor cel mai mult îi plăcea prima dintre ele, cea cu văzul; pentru că doamna din poză se uita în oglindă ca să-şi exerseze acest simţ, şi nu în altă parte, la maimuţa dintr-un colţ sau la leul cel blând. La ea însăşi. Asta însemna să vezi: să începi cu tine.

De mai mult de o jumătate de secol, doamna cu licornul stătuse lipită cu spatele de perete şi-şi făcuse treaba liniştită: mirosise ce avea de mirosit, pipăise, auzise, gustase şi privise ce avea de privit. Acum însă, de când Igor îşi cumpărase pianul, doamna celor cinci simţuri renunţase la patru dintre ele. Acum asculta şi doar asculta din toate cele cinci reproduceri. Oglinda îi căzuse din mână, floarea se ofilise… acum doar asculta. Igor a observat-o. Nu s-a plâns de schimbare, n-a început să-şi frângă degetele, aşa cum ar fi făcut când era mic dacă ar fi observat că doamna cu licornul scăpase oglinda pe podea, iar aceasta s-a făcut cioburi. Acum pur şi simplu i-a zâmbit şi a măturat în linişte cioburile. I se părea normal. Cine se lasă cuprins până la ultima fibră de muşchi, până la ultima globulă roşie a sângelui de fantoma sonoră a muzicii nu mai poate fi surprins de nimic. Pentru că totul, de la succesiunea nopţilor şi-a zilelor, de la constelaţii şi maree, de la poezie şi până la firele de praf din soarele verii sau vocile străine de pe străzi, absolut totul capătă sens.

E drept că prezenţa maică-si în casă nu se stinsese de tot. Iar Igor făcea tot ce-i stătea în puteri ca să o întreţină. Adesea deschidea dulapul şi scotea pălăria de fetru maro cu pene lungi şi negre. Atât îi mai rămăsese după plecarea sandalelor. Îi făcea deosebită plăcere să-şi treacă vârful limbii în susul uneia dintre pene şi să-i răvăşească forma. O recupera apoi aproape emoţionat, roşind uneori cu faţa ascunsă pe jumătate în gulerul puloverului de lână şi privind în jurul său de parcă l-ar fi supravegheat cineva prin tencuiala pereţilor. Penele miroseau a levănţică. Într-un sfârşit, Igor renunţase să le mai parfumeze cu restul de colonie rămas prin sticluţe şi se obişnuise cu izul acela aspru şi frigid. Până la urmă, toate vor începe să miroasă a levănţică. Toate, mobila, pereţii, oamenii, el însuşi, chiar şi pianul. Sau poate doar pianul nu.

* * *

Grăbea pasul de-a lungul trotuarului, cu mâinile înfundate în buzunare şi bărbia în piept, cea mai puţin ridicolă postură în care se putea umbla, gândea el, fără să trebuiască să-ţi legeni mâinile pe lângă corp sau să ţi se întâmple să prinzi privirea altui trecător şi să nu ştii ce să faci cu ea. Se înserase de aproape două ore, dar în oraşele mari noaptea nu vine niciodată cu totul.

Concertul fusese un succes. Cel puţin asta ţineau cu tot dinadinsul să demonstreze aplauzele prelungite aproape supărător de mult timp după spectacol. Igor nu reuşea să scape de o senzaţie neplăcută pe care i-o cauzase seara aceea. Orchestra din Praga, special invitată ca să-l acompanieze pe el, îşi scârţâise viorile fără vlagă la Adagio şi-şi împinsese în faţă percuţia prea puternică, dând senzaţia unei creaturi greoaie căreia i se aud maţele chiorăind. Nu. Pentru el nu fusese un succes. Se simţise tot timpul ca făcând parte dintr-o masă imensă de oameni împingându-se unul în altul. Muzica nu putuse respira liber. Aerul din sala Ateneului era îmbâcsit de răsuflarea înfundată, uniformă şi anonimă a publicului. Acest animal care e publicul. În clarobscur, figurile spectatorilor se repetau, cu aceeaşi expresie uşor visătoare a celor care fac un efort să cadă în sine, să se lase purtaţi spre intimitatea lor cea mai necruţătoare, iar odată ajunşi acolo, descoperă că o anumită iubită i-a trădat acum trei ani, că ar fi trebuit să-şi schimbe slujba pentru un salariu mai bun, că soţului îi lipseşte capacitatea de a dărui afecţiune etc.

De la un moment dat, Igor putuse simţi că muzica nu mai însemna pentru publicul acesta decât un pretext. De a-şi purta rochiile noi duminică seara, de a avea impresia că-şi cultivă înălţimile spiritului – dar nimeni nu se întâmpla să fie acolo exclusiv pentru muzică. Dacă ar fi fost cineva, acela n-ar fi aplaudat la sfârşit. Se uitase îndelung printre rânduri. Nimeni. Toţi băteau din palme, în timp ce pe feţe li se lărgea un zâmbet nestăpânit. Zâmbetul de excepţie, de gală, zâmbetul festiv, decorat, dar fără nobilitate, căci aceasta nu poate veni decât din străfunduri, acolo unde sălăşluiesc adevărurile. Aşa trebuie să fi zâmbit şi armata de conchistadori europeni când a debarcat pe noul continent. Zâmbetul luării în posesie a ceea ce nu poţi înţelege. Şi, prin aceasta, ucizi. Dirijorul era cum nu se putea mai mulţumit. Ţinuse să-i strângă mâna de zece ori lui Igor după concert, de trei ori cu lacrimi în ochi, ca şi cum onoarea de a fi condus o orchestră avându-l drept solist pe marele pianist ar fi însemnat o binecuvântare divină. Aşa ar fi trebuit să fie, se gândea şi Igor, să te simţi onorat, dar nu faţă de indivizi şi de talentul lor, ci direct faţă de muzică. Şi pentru că în seara asta muzica nu fusese decât un exerciţiu al gloriei, al divertismentului, iar nu al graţiei, Igor se simţea dezonorat.

Tocmai trecea pe lângă ferestrele luminate ale unui restaurant de lux când se gândea la aceste lucruri. Acolo, înăuntru, printre lumânări cu flacăra domoală, prin fumul parfumat de trabuc şi printre cupe cu vin scump, printre gătelile distinselor doamne asemenea cu cele pe care le zărise prin public în seara aceea, a văzut-o pe ea.

Fereastra era, desigur, largă şi lustruită, încadrată de draperii grele din catifea purpurie. Aşa sunt toate ferestrele care trebuie să te facă să simţi că, văzută dinăuntrul unui asemenea loc, lumea nu poate fi decât extraordinară. Şi chiar este – în lumina lumânării, printre şerveţele frumos împăturite şi glasurile binevoitoare ale chelnerilor, lumea este extraordinară.

Antoaneta. Stătea picior peste picior, cu corsetul aplecat peste marginea mesei. Din vârful portţigaretului, fumul se ridica moale, în bucle firave ale unei creaturi invizibile. Râdea cu gura strident rujată şi dintr-un colţ al ochiului i se scursese pe obraz o urmă subţire de rimel. Bărbatul din faţa ei vorbea întruna, oprindu-se doar ca să soarbă dintr-un pahar cu vin. Prin sticla ferestrei, Igor nu putea auzi niciun cuvânt. Dar putea vedea cum, pe sub faţa de masă, piciorul stâng al mamei lui se lipise de gamba bărbatului şi se mişca încet în susul şi-n josul ei, fără să ezite, ca şi cum ar fi îndeplinit un ritual exersat de sute de ori înainte. Iar piciorul bărbatului, ferm înfipt în podea, obedient, înţelegea perfect jocul acesta şi-l primea fără urmă de surpriză. Schimbul lor de cuvinte nu mai avea nicio importanţă. Igor ştia că nu puteau vorbi nimic care să aibă măcar o vagă legătură cu ce se întâmpla sub masă. E o perversitate comună aceea de a contrazice sexualitatea în mod direct, în timp ce semnele ei se desfăşoară în muţenie absolută.

Probabil că vorbeau despre ultimele pariuri la cursele de cai, despre achiziţiile de ultimă oră ale acestui individ care părea întreg, complet, aşa cum numai rocile grele de râu sunt întregi şi imperturbabile. Pe degetul mic îi sclipea un rubin montat cu grijă. Când şi când, mâna i se apropia de paharul cu vin, iar piatra tăia cu o sclipire ascuţită alcoolul paşnic şi plictisit.

Igor a rămas multă vreme de partea cealaltă a ferestrei restaurantului, poate mai bine de-o oră, urmărind cu dinţii încleştaţi fiecare mişcare a gleznei femeii, fiecare gest al mâinilor bărbatului, tresărind de fiecare dată când ea izbucnea în râsul acela surd, de fiecare dată când privirea necunoscutului se lăsa nestânjenită peste decolteul ei. Oare ştia că nu are sfârcuri? Mâna dreaptă i se încleştase pe pervazul geamului şi-l strângea dementă, ca şi cum ar fi vrut să-l desprindă din zid. Igor şi-a privit mâna, a mormăit ceva neînţeles şi apoi şi-a scos şi stânga din buzunar şi-a adus-o pe acelaşi pervaz. O secundă mai târziu, cele douăsprezece degete alergau pe claviatura imaginară cu precizia câinilor de vânătoare atunci când ciuta nu le mai poate scăpa.

Încheindu-şi recitalul, şi-a ridicat încă o dată ochii spre cuplul dinăuntru şi a văzut-o pe femeie înghiţită în întregime de propria gură, lărgită ca o prăpastie de râsul acela imens şi surd. Buzele vopsite strident cu ruj i s-au părut că seamănă cu nişte stânci boltite de pe care lumea toată îşi lua avânt ca să se arunce în hăul dintre dinţi. El însuşi se simţea incapabil să reziste tentaţiei de a se sinucide chiar atunci, pe loc, în gura femeii acesteia.

A intrat în restaurant, un chelner a încercat să-l oprească întrebându-l dacă are o masă rezervată, nu i-a dat atenţie şi nu s-a oprit decât în faţa celor doi. N-a privit-o în ochi. A luat de lângă farfurie şervetul, i-a prins bărbia cu o mâna şi i-a şters de pe buze rujul. Apoi s-a întors şi a plecat.

Asta îşi amintea Igor în după-amiaza aceea tăcută de aprilie, în timp ce-şi tăia unghiile minuţios deasupra unui ştergar. În anii ce trecuseră de când o ştersese de ruj pe femeia fără sfârcuri, se întâmplaseră multe. Cel mai important lucru însă a fost că renunţase la cariera de pianist pentru a se face acordor. Se hotărâse într-o zi oarecare şi în aceeaşi zi părăsise şi vechea locuinţă.

Se ridicase de pe scaun cu faţa umbrită de un sentiment de neîmplinire, păşise pe covor cu privirea ţintă într-un gol ce se desfăcea între corpul lui şi podea, cameră, străzi, lume. A început să-şi adune în linişte obiectele unul câte unul, cartea de astronomie, hainele lăsate în dezordine prin colţuri, partiturile de pe pian. Se apleca uşor, învârtindu-se încet pe călcâie, în linişte deplină, de parcă ar fi ştiut că se afla la sfârşitul unui vis început de mult şi nu-şi putea îngădui să facă prea mult zgomot. Nici furia neputinţei, nici melodrama care încolţeşte în fiecare dintre noi în momentele de criză, nimic din toate acestea nu răsuflau în el. Pleca pur şi simplu, iar înţelegerea completă a faptului că pleca învelea într-o aură de naturaleţe şi linişte fiecare mişcare.

Înainte să plece îi scrisese Antoanetei o scrisoare, pe care i-o lăsase în casa veche, în speranţa că ea avea să se întoarcă într-o bună zi.

Aprilie, 1856

München

Dragă mamă,

Nu ştiu unde eşti şi, sincer să fiu, nu mai ştiu nici de mine unde sunt. S-au schimbat multe de când ai plecat. Aerul, în primul rând. Casa nu mai miroase a parfum, dar pot acum să simt cum miros eu însumi. Mirosul de bărbat singur care s-a impregnat cu timpul în pereţii încăperilor. Un fel de încetineală a mişcărilor, o pauză care urmează după fiecare gest, liniştea. Probabil că o femeie cunoaşte mai bine cât de strălucitoare e aura singurătăţii unui bărbat. Am auzit pe mulţi spunând că e cea mai sigură strategie de a cuceri. Să fii însingurat sau să te prefaci că te scufunzi în apele calme ale singurătăţii, să te laşi în voia valurilor zilelor şi nopţilor.

Cu mine însă lucrurile nu stau chiar aşa. Deşi par singur, femeile pe care aş fi putut să le iubesc până acum, cu câteva dintre ele poate aş fi putut chiar să mă însor, au răbdat prea multă vreme aşteptarea aceasta încordată ca eu să renunţ la singurătate odată ce ele ar fi păşit în viaţa mea. Singurătatea aceea, destrămabilă prin prezenţa altcuiva, nu s-a evaporat până la urmă deloc. Dimpotrivă, s-a năpustit şi mai teribil la gâtul meu, aşa cum îmi imaginez că o femeie geloasă ar sări cu unghiile să zgârie faţa bărbatului necredincios.

Dar să ştii că până la urmă eu n-am fost deloc singur. Am avut un pian. Şi am fost fericit. Când îl deschid şi încep să cânt, prin vârful degetelor mi se strecoară în sânge energie. Iar dacă nu-l deschid, simt o frustrare vecină cu cea sexuală. Trebuie să cânt la acest pian aşa cum ceilalţi oameni trebuie să facă dragoste din când în când. În genetica amândurora, a mea şi a instrumentului Schiedmayer, şi-a făcut loc ireversibil acel impuls de a-ţi procura plăcere prin producerea frumuseţii. Eu nu sunt un contemplativ al frumuseţii. Sunt un meşter al ei. Nu pot admira nimic la facerea căruia n-am participat activ cu întreaga mea făptură. Şi, împreună cu pianul, constitui un mecanism de tortură pentru străzile aglomerate, pentru cutia cu nefericire pe care toţi o poartă în spinare peste tot, pentru puţinătate.

Am mai descoperit ceva. Eu cred că iubirea şi muzica sunt unul şi acelaşi lucru. Niciuna din ele nu suportă greşeala, păcatul, ambele se cutremură atunci când nu sunt înţelese; le porţi cu tine în toată fiinţa oriunde ai fugi, niciuna nu are glas, nu are cuvinte. Şi amândouă creează numai şi numai viaţă. Nu participă niciodată la niciun fel de crimă. Ambele sunt daruri. Nu trebuie luate în deşert. Nu trebuie asmuţite ca să servească altor scopuri în afara lor. Cu fiecare trebuie să ai răbdare, fiecare se sădeşte în tine încet şi foarte adânc, iar rădăcinile muzicii, ca şi ale iubirii, sunt chiar capilarele noastre.

Am devenit pianist. Lumea credea că sunt extraordinar de talentat. Eu ştiam că nu există talentul de a iubi, ci doar o disponibilitate infinită a sufletului. Şi m-au aplaudat, m-au premiat, m-au stimat, iar apoi, ca oriunde şi oricând, atunci când oamenii încetează să se mai bucure de un dar, au început să mă invidieze. Şi nu există sentiment mai îngrozitor decât acela de a te şti invidiat pentru lucruri din viaţa ta care pentru tine sunt nesemnificative. Iar gloria a fost pentru mine mereu nesemnificativă. Nu i-am simţit niciodată parfumul în nări, nu mi-am dorit-o, n-am înţeles ce înseamnă. Poate că, mă gândesc uneori, ceva trebuie să lipsească din mine, dacă nu sunt capabil de emoţiile pe care ceilalţi oameni le au. N-am fost niciodată încercat de furia geloziei, de focul mocnit al invidiei, de teroarea urii faţă de cineva anume sau, cum li se întâmplă multora, faţă de lume în general. Nici atunci când ai plecat nu te-am urât.

Şi poate tocmai lipsa acestor înclinaţii pasionale m-a făcut să cânt aşa cum cânt la pian. Muzica mea, lipsită de temeri, de oboseala entuziastă pe care sociabilitatea o imprimă spiritului, se desface în aer pură, limpede şi mai ales anonimă. Nu e a mea. S-ar putea crede că irealitatea acestei perfecţiuni n-ar fi decât rezultatul unui mecanism care funcţionează corect până la milimetru. Sau că asemenea momente, când sufletul reuşeşte să se dezbrace de fapte, de memorie, de identitate şi să devină exact ceea ce este el fundamental – muzică –, asemenea momente sunt mai degrabă epifanii divine. Ei bine, nu, ele ţin de uman. Aşa cred. Revelaţia, dacă pot folosi acest termen, nu este a nimic altceva decât a umanităţii funciare din noi înşine.

E prima oară când formulez aceste lucruri. Nu-mi vine uşor să scriu. Dar trebuie să te fac să înţelegi. Pe tine, dintre toţi, trebuie să te fac să înţelegi. Trebuie să ştii că un om şi un pian pot reconstrui lumea de la început şi o pot conduce fără efort spre ceea ce ea nu a reuşit niciodată să devină, întrucât aspiraţiile ei au fost tot timpul orientate spre altceva. O pot conduce spre simplitate. Acolo, doar acolo, zboară îngerii. Cei mai mulţi dintre noi nu cunoaştem dezideratul simplităţii. Ornăm absolut totul, artificiul complicaţiilor ne excită într-un mod paradoxal spiritul şi suntem convinşi că frumuseţea rezidă în aceste adaosuri inutile la esenţă mai degrabă decât în esenţele înseşi. Ce e simplu ne plictiseşte de moarte sau – şi mai rău – ne irită ochiul obişnuit să-şi aţintească privirea doar spre excepţii, exuberanţe de tot felul. Nimeni nu vrea să realizeze că excepţionalul după care cu toţii tânjim zi de zi e mai la îndemână decât putem crede.

Pentru mine, a trăi în lume după ce mi-am petrecut o zi în faţa pianului nu mai e un supliciu, aşa cum spun marii artişti, enervaţi că trebuie să se ocupe de lucruri mărunte, incompatibile cu înălţimile spiritului lor. E firesc şi de aceea frumos. Când înţelegi adevăratul sens al muzicii, îl simţi în toate şi peste tot. Şi toate capătă ritm, coerenţă, înţelegere neforţată. Ca o iubire pe care n-a fost nevoie s-o declari, despre care n-ai vorbit, pe care n-ai aranjat-o, n-ai pus-o la punct pentru că n-a fost timp de toate astea. A trebuit s-o trăieşti.

S-a întâmplat însă că oamenilor nu le-a folosit la nimic fericirea mea. Au trebuit să o pună pe scenă şi s-o aplaude. Au trebuit s-o plătească cu bani. Au simţit nevoia să o transforme într-o negustorie. Eu n-am putut să intru în jocul lor.

Şi, în afară de asta, s-a mai întâmplat ceva. Ştii, în muzică, cea mai mică distanţă dintre sunete se numeşte semiton. Între Do şi Do diez e un semiton. Şi niciun alt sunet între Do şi Do diez. Timpanul uman e făcut în aşa fel încât să nu poată percepe nimic pe distanţa unui semiton. De la o vreme însă, eu am început să aud. Şi nu un sunet, ci sute de sunete şi-au făcut loc în urechea mea între Do şi Do diez. Iar pianul nu voia să mi le dea.

Aşa că, până la urmă, m-am decis să renunţ la cariera de pianist, care oricum începuse să mă urâţească, şi m-am făcut în schimb acordor. Acum călătoresc dintr-un oraş într-altul şi reglez coardele pianelor. Pentru proprietarii de instrumente, Do a rămas Do şi Do diez se aude tot Do diez. Nimeni nu ştie însă că, de fapt, fiecare pian pe care l-am acordat până acum nu mai are tonuri şi semitonuri. Toate produc nişte sunete diferite, infinite, depărtate de noi şi de simţurile noastre ca miliardele de stele de pe cer pe care noi nu le putem vedea cu ochiul liber. Am creat galaxii de sunete în interiorul cărora am introdus constelaţii nemaiauzite; în jurul lui Do diez gravitează acum sute de sateliţi, fiecare pe orbita lui, pe coarda lui. Şi acum, când cânt la pian, concertele lui Haydn sună cu totul altfel. Sunt acelaşi sistem solar, cu acelaşi număr de planete, doar că eu am schimbat compoziţia fiecărei planete. De pe Pământ însă, oamenii le văd pe Marte şi pe Venus, pe Jupiter şi pe Uranus la fel. Toate gravitează după aceeaşi partitură a lui Haydn sau a lui Beethoven, dar pe fiecare pian acordat de mine sunt la o secundă-lumină mai aproape sau mai departe de Soare.

Am citit în cartea ta de astronomie pe care ai lăsat-o când ai plecat. O secundă-lumină înseamnă cam 300.000 de kilometri. Pe toată această distanţă infimă pentru ochiul tău, infinită pentru al meu, te-am căutat milimetru cu milimetru ca să-ţi cânt la pian.

Cu dragoste, Igor

Acum se gândea la plecarea aceasta ca la o trezire dintr-un somn prea adânc, prea îndelungat. În noua lui casă nu adusese aproape nimic din cea veche în afară de pianul pe care îl aşezase între ferestre. Lumina orelor de după-amiază, exact ca acum, cădea în cruciş peste încăpere, încadrând într-un nimb concav claviatura.

După ce-a terminat să-şi taie unghiile, bătrânul se ridică şi se îndreptă spre una dintre ferestre. O deschise larg şi privi în stradă. Câteva trăsuri tocmai dispăreau după colţ. O vreme, zgomotul roţilor se mai auzi din ce în ce mai pierdut în lumina tăcută. În ce cheie zornăiseră trăsurile pe piatra cubică? – întrebarea îi trecu lui Igor prin minte, obişnuita întrebare – şi răspunsul ei fără ezitare i se adună din timpane pe buze: Cheie majoră. La bemol major. Scoase din buzunar o batistă şi şterse încet, cuprins de gânduri, praful de pe pian. Se aşeză.

Există momente de glorie. Momente-cristal în care totul se îmbină. Epifanii ale timpului, clipe când distanţele dansează unele cu altele. Momente-cristal în care te vezi pe tine însuţi crescând, învăţând să mergi şi să vorbeşti, alergând din ce în ce mai repede, până te ajungi din urmă, te contopeşti cu cel care eşti în prezent. Bătrânul acordor se făcuse de cristal. Prin carnea lui limpede se puteau vedea oamenii mergând grăbiţi spre treaba lor, ramuri de copaci întinzându-se peste acoperişuri, o vulpe adulmecându-şi drumul spre vizuină, eu, grecii ridicându-şi templele. Notele din compoziţia lui Schubert se aşezau peste toate, ca o zăpadă vie. Nu aşa cum sunt azvârlite în lume cuvintele care se rotesc de câteva ori prin aer după ce-au fost rostite şi apoi cad la pământ fără vlagă. Fiecare sunet era un bumerang ce lovea obiectele, le crăpa învelişul până sângerau şi apoi se întorcea în vârful degetului care atinsese clapa.

Igor se opri brusc. Din interiorul pianului răzbise până la el un sunet străin. Aşteptă câteva secunde, cu mâinile nemişcate, deasupra ultimului acord. Sunetul se repetă. Un scâncet. Igor ridică încet capacul pianului şi îl zări acolo, chircit, mic, aşteptând cuminte printre corzi să fie scos la lumină. Fără urmă de uimire pe figură, dar cu o bucurie infinită, Igor l-a ridicat cu grijă şi l-a strâns la piept.

Era tată.

din volumul Fişă de înregistrare,
Editura Polirom, 2004
© Ioana Baetica Morpurgo

1. Serie de şase tapiserii din secolul al XV-lea. Cinci dintre tapiserii sunt dedicate fiecare câte unui simţ, iar a şasea este o imagine a personajelor din celelalte cinci (n. red.).