Sue Prideaux, I Am Dynamite! A Life of Friedrich Nietzsche

© Sue Prideaux, 2018

All rights reserved

© 2020 by Editura Polirom, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8572-1

ISBN PDF: 978-973-46-8573-8

ISBN print: 978-973-46-8137-2

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Edvard Munch (1863-1944), Friedrich Nietzsche (1906, ulei pe pânză), Thielska Galleriet, Stockholm

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SUE PRIDEAUX, scriitoare anglo-norvegiană cu studii de istoria artei. A mai publicat patru romane şi două biografii, Edvard Munch: Behind the Scream (2007, carte distinsă cu James Tait Black Memorial Prize pentru biografie) şi Strindberg: A Life (2013, carte inclusă pe lista scurtă pentru Samuel Johnson Prize pentru nonficţiune şi recompensată cu Duff Cooper Prize). Sunt dinamită! a fost desemnată de revista The Times biografia anului 2018 şi a câştigat Hawthornden Prize în 2019.

Lista ilustraţiilor

1. Tatăl lui Nietzsche, Carl Ludwig Nietzsche. Klassik Stiftung Weimar, Goethe- und Schiller-Archiv, Nietzsche-Ikonographie, GSA 101/323

2. Mama lui Nietzsche, Franziska, născută Oehler. Klassik Stiftung Weimar, Goethe- und Schiller-Archiv, Nietzsche-Ikonographie, GSA 101/315

3. Friedrich Nietzsche la 17 ani. Klassik Stiftung Weimar, Goethe- und Schiller-Archiv, Nietzsche-Ikonographie, GSA 101/1

4. Sora lui Nietzsche, Elisabeth, la 17 ani. Klassik Stiftung Weimar, Goethe- und Schiller-Archiv, Nietzsche-Ikonographie, GSA 101/158

5. Richard şi Cosima Wagner (1875). Fritz Luckhardt / Imagno / Getty Images

6. Cosima Wagner (cca 1870). Imagno / Getty Images

7. Tribschen, casa lui Wagner. Prin amabilitatea autoarei

8. Capela de pe muntele Pilatus. Prin amabilitatea autoarei

9. Mult iubitul Sils Maria. Prin amabilitatea autoarei

10. Autoarea lângă stânca unde Nietzsche a trăit revelaţia Zarathustra. Prin amabilitatea autoarei

11. Casa lui Gian Durisch din Sils Maria. Prin amabilitatea autoarei

12. Lou Salomé. Klassik Stiftung Weimar, Goethe- und Schiller-Archiv, Nietzsche-Ikonographie, GSA 101/92

13. Lou Salomé ridică biciul asupra lui Nietzsche şi a lui Paul Rée. AKG5714418 – Heritage Images / Fine Art Images / AKG Images

14. Försterhof, Paraguay. Klassik Stiftung Weimar, Goethe- und Schiller-Archiv, Nietzsche-Ikonographie, GSA 101/568

15. Nietzsche în deplinătatea puterilor. Klassik Stiftung Weimar, Goethe- und Schiller-Archiv, Nietzsche-Ikonographie, GSA 101/18

16. Maşina de scris a lui Nietzsche. Klassik Stiftung Weimar, Goethe- und Schiller-Archiv, Nietzsche-Ikonographie, 100-2013-0842

17. Nietzsche îşi anunţă cartea Aşa grăit-a Zarathustra (1883). AKG9666 – AKG Images.

18. Nietzsche nebun în grija mamei sale (1890). AKG144476 – AKG Images

19. Elisabeth pozează iubitoare, aplecată deasupra fratelui său. Klassik Stiftung Weimar, Goethe- und Schiller-Archiv, Nietzsche-Ikonographie, GSA 101/37

20. Hitler la înmormântarea lui Elisabeth. Heinrich Hoffmann / Ullstein Bild via Getty Images

21. Măştile mortuare ale lui Nietzsche. © Ute Schendel

Nota traducătorului

Dat fiind că unica ediţie românească ce urmează în traducere ediţia critică ştiinţifică germană s-a oprit la volumul al şaselea, am utilizat până unde a fost posibil, în citare, respectiva ediţie: Friedrich Nietzsche, Opere complete, ediţie critică ştiinţifică în 15 volume de Giorgio Colli şi Mazzino Montinari, traducere de Simion Dănilă, Editura Hestia, Timişoara (1997-2005): vol. 1, Poezia; vol. 2, Naşterea tragediei. Consideraţii inactuale I-IV. Scrieri postume; vol. 3, Omenesc, prea omenesc I-II; vol. 4, Aurora. Idile din Messina. Ştiinţa veselă; vol. 5, Aşa grăit-a Zarathustra I-IV; vol. 6, Dincolo de bine şi de rău. Despre genealogia moralei. Din păcate, pentru operele citate de autoare ce urmează cronologic după volumul Despre genealogia moralei a trebuit să apelăm la ediţii româneşti care nu au utilizat ediţii originale epurate de intervenţiile lui Elisabeth Nietzsche şi ale echipei de editori ai arhivei Nietzsche aflaţi în graţiile ei. Este vorba despre Ecce homo (prefaţă de Vasile Muscă, traducere de Victor Scoradeţ, Editura Ideea Europeană, Bucureşti, 2016), Amurgul idolilor (traducere de Alexandru Al. Şahighian, în Friedrich Nietzsche, Ştiinţa voioasă • Genealogia moralei • Amurgul idolilor, Editura Humanitas, Bucureşti, 1994), Antichristul (traducere, note şi postfaţă de Vasile Muscă, Biblioteca Apostrof, Cluj-Napoca, 2003), Cazul Wagner (traducere de Alexandru Leahu, Editura Humanitas, Bucureşti, 2004). Citatele oferite de autoare din scrisorile şi carnetele lui Nietzsche, care nu au fost traduse în limba română, sunt traduse în prezenta ediţie din limba engleză.

Pentru Georgia, Alice, Mary, Sam şi George

Fie să deveniţi ceea ce sunteţi, după ce aţi aflat ce înseamnă asta.

Mulţumiri

Mulţi oameni m-au ajutat, în diferite feluri, de-a lungul celor patru ani cât a durat călătoria acestei cărţi. Le sunt recunoscătoare celor pe care i-am cunoscut, dar şi celor pe care nu am avut ocazia să-i cunosc. Le sunt recunoscătoare învăţaţilor pasionaţi de opera lui Nietzsche, vii sau morţi, care au limpezit şi au tradus textele, în anumite cazuri înlăturând ulterioarele intervenţii editoriale creative, pentru a ajunge la originalul textului lui Nietzsche, despărţind adevărul de fals în interiorul Nachlass-ului, moştenirea literară a autorului.

Le mulţumesc editorilor mei din Marea Britanie şi din SUA, Mitzy Angel şi Tim Duggan, pentru că au pus în mişcare noi vehicule de interpretare. Îi mulţumesc lui Nigel Warburton, care a dat dovadă de enormă generozitate şi a lovit cu ciocanul său într-un mod foarte eficient, în timp ce revizuia partea filosofică a materialului.

În Elveţia şi Germania: Erdmann von Wilamowitz-Moellendorff, de la Biblioteca Herzogin Anna Amalia din Weimar, Tanja Fehling de la Klassik-stiftung.de, profesorul Peter André Block şi dr. Peter Villwock de la Nietzsche-Haus din Sils Maria şi Katya Fleischer de la Richard Wagner Museum din Tribschen.

În Marea Britanie, le mulţumesc lui Felicity Bryan, Michele Topham şi întregii echipe de la Felicity Bryan Associates. La Faber, mulţumiri speciale merg spre Laura Hassan, Emmie Francis, Donna Payne, Anne Owen, Anna Davidson, John Grindrod şi Sophie Portas. Mulţumesc, Eleanor Rees, pentru corectură şi lui Rachel Thorne pentru obţinerea drepturilor pentru utilizarea citatelor. Mulţumesc, Louise Duffett (rudă a lui Harry Kessler) şi Classics Department of Godolphin School din Londra. Mulţumesc lui Roger Lomax pentru că a verificat complicatele valute ale secolului al XIX-lea şi Laurei Sanderson pentru o discuţie amuzantă despre aforisme. Sunt recunoscător echipei de la Andrew Nurnberg şi, ca de obicei, angajaţilor omniscienţi de la London Library.

În SUA, pe lângă Tim Duggan, le mulţumesc lui George Lucas, William Wolfslau şi Hilary McClellen pentru verificarea datelor.

Mulţumiri speciale pentru Gillian Malpass, Christopher Sinclair-Stevenson şi regretatul Tom Rosenthal, care mi-au dat cu toţii sprijinul şi curajul de care aveam nevoie încă de la bun început, lui Antony Beevor, Artemis Cooper, Lucy Hughes-Hallet şi Sarah Bakewell pentru conversaţiile utile pe care le-am purtat şi familiei mele pentru tactul de care a dat dovadă, pentru critici, pentru munca de cercetare şi pentru că a tolerat fantoma din casă.

1

O serată muzicală

Dacă vrei să scapi de sub o presiune insuportabilă, atunci ai nevoie de haşiş. Ei bine, eu am avut nevoie de Wagner. Wagner este antidotul par excellence a tot ceea ce este german.

Ecce homo, „De ce sunt atât de deştept”, secţiunea 61*

Pe data de 9 noiembrie 1868, tânărul Nietzsche, în vârstă de 25 de ani, i-a descris lui Erwin Rohde, prietenul şi colegul său de la Universitatea din Leipzig, comedia pe care intenţiona s-o scrie.

„Titlurile actelor comediei mele”, îi scria el, „sunt următoarele:

1. O întâlnire de seară a societăţii sau Asistentul.

2. Croitorul refuzat.

3. O întâlnire cu X.

Distribuţia include câteva bătrâne.

Joi seara, Romundt m-a dus la teatru, faţă de care sentimentele mele devin foarte reci… am stat în lojă asemenea olimpienilor aşezaţi pe tronuri la o judecată şi am asistat la o tâmpenie numită Graf Essex. Bineînţeles că l-am boscorodit pe răpitorul meu…

Prima conferinţă a semestrului din cadrul Societăţii Clasiciste fusese programată pentru seara următoare, iar eu fusesem rugat cu foarte multă curtoazie să preiau această sarcină. Am fost nevoit să scot la bătaie un întreg arsenal academic, dar, imediat ce m-am pregătit, am şi avut plăcerea să găsesc o mulţime întunecată de vreo 40 de ascultători… am vorbit destul de liber, ajutându-mă doar de notiţele de pe o bucată de hârtie… Cred că va fi în regulă cariera asta academică. Când am ajuns acasă, am găsit un bilet ce-mi era adresat, cu următoarele cuvinte: «Dacă vreţi să-l întâlniţi pe Richard Wagner, veniţi la 3.45 p.m. la Café Théâtre. Windisch».

Surpriza asta mi-a cam învolburat mintea… bineînţeles că m-am repezit să-l găsesc pe onorabilul nostru amic Windisch, care mi-a dat mai multe informaţii. Wagner se afla strict incognito la Leipzig. Presa nu ştia nimic, iar servitorilor li se ordonase să fie muţi ca nişte morminte în livrea. Ei bine, sora lui Wagner, Frau Professor Brockhaus¹, femeia aceea inteligentă pe care o ştim amândoi, o prezentase pe buna ei prietenă, Frau Professor Ritschl, fratelui ei. În prezenţa lui Frau Ritschl, Wagner interpretează Meisterlied [Cântecul Premiat al lui Walther din cea mai recentă operă a lui Wagner, Die Meistersinger, ce avusese premiera cu câteva luni în urmă], iar femeia asta de treabă îi spune că respectivul cântec îi era deja cunoscut. [Îl ascultase cântat şi interpretat de Nietzsche, deşi partiturile fuseseră publicate foarte recent.] Bucurie şi uimire pentru Wagner! Îşi exprimă suprema dorinţă de a mă întâlni incognito; urmează să fiu invitat duminică seara…

Pe parcursul zilelor următoare, starea mea sufletească a fost ca desprinsă dintr-un roman: crede-mă, preliminariile acestei prime întâlniri, luând în considerare cât de inabordabil este bărbatul acesta excentric, mă apropiau de tărâmul basmelor. Gândindu-mă că aveau să fie invitaţi mulţi oameni, m-am hotărât să mă îmbrac foarte elegant şi am fost fericit când croitorul meu mi-a promis că-mi va termina noul costum de seară chiar în acea duminică. Era o zi oribilă, cu viscol şi zăpadă. M-am cutremurat numai la gândul de a ieşi din casă, aşa că am fost bucuros când m-a vizitat Roscher² după-amiază ca să-mi spună câteva lucruri despre eleaţi [şcoală de filosofie greacă timpurie, datând probabil din secolul al VI-lea î.e.n.] şi despre Dumnezeu în filosofie. În cele din urmă s-a întunecat, croitorul nu venise şi sosise momentul ca Roscher să plece. L-am însoţit, în ideea că voi continua drumul până la croitor. Acolo i-am găsit pe sclavii lui agitându-se înnebuniţi în jurul costumului meu; au promis să-l trimită în trei sferturi de oră. Am plecat mulţumit, m-am oprit la Kintschy [un restaurant din Leipzig frecventat asiduu de studenţi] şi am citit Kladderadatsch [revistă satirică ilustrată] şi, spre încântarea mea, am găsit o ştire conform căreia Wagner se afla în Elveţia. În tot timpul acesta eu ştiam că urma să-l întâlnesc în aceeaşi seară. Mai ştiam, de asemenea, că ieri primise o scrisoare din partea micului rege [Ludovic al II-lea al Bavariei] avându-l ca destinatar pe Marele compozitor german Richard Wagner.

Ajuns acasă, nu am găsit nici un croitor. Am citit destul de neatent disertaţia despre Eudocia³, deranjat fiind din când în când de o bubuitură puternică, dar îndepărtată. În cele din urmă, am fost convins că cineva aştepta în faţa porţii patriarhale, din fier forjat; era încuiată, ca şi uşa din faţă a casei. Am strigat peste grădină către bărbatul respectiv şi i-am spus să vină prin spate. Era imposibil să te faci înţeles prin ploaie. Întreaga casă era în picioare. În sfârşit, poarta a fost deschisă şi un bătrânel a urcat la mine-n cameră cu un pachet. Era 18.30, vremea să-mi pun hainele şi să mă pregătesc, dat fiind că locuiesc destul de departe. Bărbatul are hainele mele, le probez; se potrivesc. Un moment sinistru: îmi înmânează chitanţa. O iau politicos; el vrea să fie plătit la predarea bunurilor. Eu sunt uimit şi-i explic că nu voi negocia cu el, un angajat, ci doar cu croitorul însuşi. Bărbatul mă presează. Timpul mă presează. Pun mâna pe haine şi încep să mă îmbrac. El pune mâna pe haine şi nu mă lasă să mă îmbrac – eu trag cu forţă, el trage cu forţă. Scenă: mă lupt, îmbrăcat doar în cămaşă, încercând să-mi trag pantalonii cei noi.

Un semn de demnitate, o ameninţare solemnă. Blestemându-i pe croitorul meu şi pe asistentul său, jur răzbunare. Între timp, el dispare cu lucrurile mele. Sfârşitul Actului II. Meditez întins pe canapeaua mea, îmbrăcat doar în cămaşa cu poale, şi iau în considerare catifeaua neagră, întrebându-mă dacă e destul de bună pentru Richard.

Afară plouă cu găleata. Opt fără un sfert. La şapte şi jumătate trebuia să ne întâlnim la Café Théâtre. Mă năpustesc în noaptea vântoasă, umedă, un omuleţ în negru, fără haină de seară.

Intrăm în salonul foarte confortabil al familiei Brockhaus; nu e nimeni în afară de cercul familial, de Richard şi de noi doi. Îi sunt prezentat lui Richard şi îi vorbesc în termeni foarte respectuoşi. Vrea să cunoască detaliile exacte ale împrejurărilor în care am devenit familiar cu muzica lui, blestemă toate punerile în scenă ale operelor sale şi-şi râde de dirijorii care se adresează orchestrelor pe un ton mieros: «Domnilor, mai cu pasiune aici. Oameni buni, un pic mai pasional!»…

Înainte şi după cină Wagner a interpretat toate părţile importante din Meistersinger, imitând toate vocile cu mare exuberanţă. Este, într-adevăr, un om fabulos de vivace şi de înfocat, care vorbeşte repede, e foarte inteligent şi transformă o petrecere foarte intimă cum e aceasta într-o întâlnire extrem de veselă. Printre picături, am purtat cu el o discuţie destul de lungă despre Schopenhauer; vei înţelege cât de mult m-am bucurat să-l aud vorbind despre Schopenhauer cu o căldură de nedescris, ca despre unicul filosof care a surprins esenţa muzicii”.

Scrierile lui Schopenhauer erau la vremea respectivă puţin cunoscute, chiar şi mai puţin preţuite. Universităţile erau foarte reticente să-i recunoască până şi calitatea de filosof, dar Nietzsche fusese furat de vârtejul entuziasmului pentru Schopenhauer, pentru că descoperise de curând, din întâmplare, Lumea ca voinţă şi reprezentare, aceeaşi întâmplare sau, cum îi plăcea să spună⁴, aceeaşi înlănţuire de coincidenţe funeste aranjate pesemne de mâna sigură a instinctelor ce conduseseră la prezenta întâlnire cu Wagner din salonul familiei Brockhaus.

Prima verigă din lanţ fusese făurită cu o lună înaintea întâlnirii, când Nietzsche ascultase preludiile celor mai recente opere ale lui Wagner, Tristan şi Isolda şi Die Meistersinger von Nürnberg. „Fiecare fibră, fiecare nerv din corpul meu s-au înfiorat”, a scris el în aceeaşi zi şi s-a apucat să înveţe partiturile pentru pian. Apoi, Ottilie Brockhaus îl auzise cântând şi îi împărtăşise vestea fratelui său, Wagner. Acum, a treia verigă: adânca preţuire a lui Wagner pentru obscurul filosof ale cărui scrieri fuseseră mângâierea lui Nietzsche atunci când sosise pentru prima oară la Leipzig, dezrădăcinat şi nefericit, cu trei ani în urmă.

„Trăiam pe atunci într-o stare de indecizie fără leac, singur în faţa anumitor experienţe şi dezamăgiri, lipsit de principii fundamentale, deznădăjduit şi fără nici o singură amintire plăcută… Într-o zi am găsit o carte într-un anticariat, am luat-o în mâini ca pe un obiect total necunoscut şi am răsfoit-o. Nu ştiu ce demon mi-a şoptit: ia cartea asta acasă cu tine. A fost contrar obiceiului meu de a ezita în momentul cumpărării cărţilor. Odată ajuns acasă, m-am aruncat pe sofa cu noua mea comoară şi am lăsat geniul acela întunecat şi plin de energie să mă străbată… Am văzut în el o oglindă în care să-mi contemplu lumea, viaţa şi propria natură în grandoarea lor înspăimântătoare… aici am văzut boala şi sănătatea, exilul şi refugiul, Raiul şi Iadul.”⁵

Dar n-a fost vreme să vorbească mai mult despre Schopenhauer în seara aceea, în salonul familiei Brockhaus, pentru că ceea ce Nietzsche a descris drept spiralele verbale ale lui Wagner, geniul lui de a sculpta nori, felul în care schiţa vârtejuri, în care vorbele lui izbucneau şi se răsuceau în aer, capacitatea lui de a fi peste tot şi nicăieri⁶ se cumulau rapid, încontinuu.

Scrisoarea continuă:

„După [cină], Wagner a citit un fragment din autobiografia la care scria, o scenă pur şi simplu încântătoare din anii lui de student la Leipzig, la care încă nu se poate gândi fără să izbucnească în râs; şi scrisul lui e plin de talent şi inteligenţă. În cele din urmă, pe când ne pregăteam amândoi de plecare, mi-a strâns călduros mâna şi m-a invitat prieteneşte să-l vizitez ca să cântăm şi să discutăm filosofie; de asemenea, mi-a încredinţat sarcina de a le familiariza pe sora lui şi pe rudele ei cu muzica lui, pe care am acceptat-o în mod solemn. O să-ţi povestesc mai multe când voi putea privi cumva seara aceasta cu mai multă obiectivitate şi distanţare. Deocamdată, un salut călduros şi urări de sănătate. F.N.”.

Când Nietzsche a ieşit din vila masivă, bine poziţionată la întretăierea a două străzi, a profesorului Brockhaus, a fost izbit la fiecare colţ de stradă de rafale de vânt şi de lapoviţă, până a ajuns îngheţat pe Lessingstrasse nr. 22, unde ocupa cu chirie o cameră spaţioasă, goală, ce aparţinea profesorului Karl Biedermann, editor al ziarului liberal Deutsche Allgemeine Zeitung. Îşi descrie starea ca fiind o euforie de neimaginat. Îl descoperise pe Wagner în şcoală. „Luând în considerare toate aspectele, nu mi-aş fi suportat tinereţea fără muzica lui Wagner”⁷, scria el, iar vraja pe care a exercitat-o compozitorul asupra lui nu avea să se risipească niciodată. Wagner e persoana care apare în scrierile lui Nietzsche mai frecvent decât oricare alta, incluzându-i aici pe Christos, Socrate sau Goethe⁸. Prima lui carte i-a fost dedicată lui Wagner. Două dintre cele 14 cărţi ale sale conţin numele lui Wagner în titlu. În ultima lui carte, Ecce homo, Nietzsche a scris că tot mai caută, în orice domeniu artistic, o operă „de o fascinaţie la fel de periculoasă, de o nesfârşire la fel de înfiorătoare şi de dulce precum Tristan”⁹.

Încă de la o vârstă fragedă, ambiţia lui Nietzsche a fost să devină muzician, dar, ca elev uimitor de inteligent dintr-o şcoală privată de înaltă calitate unde cuvintele contau mai mult decât muzica, pe la 18 ani renunţase fără tragere de inimă la această idee. În momentul întâlnirii cu Wagner nu era încă filosof, ci doar student la Universitatea din Leipzig, unde studia filologia clasică, ştiinţa limbilor clasice şi lingvistica.

Un tânăr plăcut, cultivat, serios, mai curând rigid, era bine făcut, dar nu gras. În fotografii arată de parcă ar purta haine de căpătat; mânecile şi manşetele pantalonilor nu cad unde ar trebui, iar nasturii sacourilor stau să plesnească. Scund şi cu o înfăţişare ştearsă, era salvat de la insignifianţă de o pereche de ochi foarte pătrunzători. Una dintre pupile îi era un pic mai mare decât cealaltă. Unii spun că avea irişii căprui, alţii că ar fi fost albaştri-cenuşii. Prin ei privea lumea cu acea nesiguranţă ceţoasă a oamenilor cu miopie extremă, dar, odată concentrată, privirea lui era descrisă drept pătrunzătoare, penetrantă şi neliniştitoare; făcea să-ţi rămână minciuna-n gât.

În zilele noastre îl cunoaştem din fotografii, busturi şi portrete făcute în ultimii ani de viaţă, când gura şi cea mai mare parte a bărbiei sunt complet ascunse de măreţele mustăţi ca nişte coarne de berbec, însă fotografiile făcute alături de colegii săi de facultate din anii petrecuţi la Universitatea din Leipzig ne arată că, într-o epocă a părului facial impozant, al lui nu era, prin comparaţie, impresionant. Se vede că buzele îi erau pline şi frumos conturate, lucru confirmat ulterior de Lou Salomé, una dintre puţinele femei care l-au sărutat, şi putem vedea, de asemenea, că avea bărbia fermă şi rotundă. Aşa cum moda intelectuală precedentă presupunea plete şi cravate de mătase purtate neglijent, pentru a arăta apartenenţa la romantism, tot aşa Nietzsche îşi semnala apartenenţa la raţionalismul postromantic punându-şi în evidenţă uimitoarea frunte, lăcaş al uimitorului său creier, şi ascunzându-şi buzele senzuale şi bărbia hotărâtă.

Nietzsche devenea din ce în ce mai nefericit ca filolog. Într-o scrisoare trimisă la 11 zile după întâlnirea cu Wagner, se descrie pe el şi pe colegii săi filologi ca pe „cloaca fermentând a filologiei timpurilor noastre şi în fiecare zi trebuie să le observ colcăiala ca de cârtiţe, obrajii buhăiţi şi ochii orbi, bucuria lor când prind viermi şi indiferenţa în faţa adevăratelor probleme, a problemelor urgente ale vieţii”¹⁰. Pesimismul îi era adâncit şi mai mult de faptul că se dovedea a fi excepţional la respectivele colcăieli de cârtiţă pe care le dispreţuia, atât de bun încât i s-a oferit curând Catedra de filologie clasică de la Universitatea din Basel, devenind astfel cel mai tânăr profesor al lor, însă gloria aceasta nu-l ajunsese încă în seara când Wagner l-a tratat ca pe un egal şi i-a dat semne că i-ar face plăcere să continue această legătură. Era o onoare extraordinară.

Cunoscut pur şi simplu ca „Maestrul”, compozitorul se afla pe la jumătatea celui de-al şaselea deceniu de viaţă şi se bucura de notorietate în întreaga Europă. Fiecare mişcare pe care o făcea avea ecouri în presă, aşa cum descoperise Nietzsche în seara respectivă, citind Kladderadatsch la cafenea. Dacă Wagner vizita Anglia, regina Victoria şi prinţul Albert îi solicitau plini de curtoazie compania. În Paris, prinţesa Pauline von Metternich se ocupa de afacerile lui. Regele Ludovic al Bavariei i se adresa lui Wagner cu „adoratul şi angelicul meu prieten” şi plănuia să remodeleze oraşul München în onoarea muzicii lui.

Ludovic a murit înainte să-şi înfăptuiască planurile extravagante (fiind probabil asasinat ca să nu-şi realizeze planurile nebuneşti de construcţie care i-ar fi falimentat ţara), dar încă putem vedea proiectele arhitectului: un bulevard nou ce ar fi tăiat centrul oraşului, ar fi traversat râul Isar pe un impresionant pod din piatră, amintind de podul-curcubeu al lui Wotan, ce duce spre Walhalla în Inelul lui Wagner, şi s-ar fi oprit în dreptul unei enorme săli de operă ca un Colosseum tăiat în două, pe verticală, cu două aripi adăugate pe fiecare parte. Pentru regele Ludovic, muzica lui Wagner era „cea mai frumoasă, suprema şi unica mea consolare”, sentimente pe care le-a trăit adesea şi Nietzsche în legătură cu ea.

Încă din fragedă copilărie, Nietzsche fusese extrem de sensibil la muzică. Amintirile familiei legate de copilăria lui sugerează că muzica ar fi fost pentru el mai importantă decât vorbirea: era un copil mic ce tăcea atât de fermecător, încât prezenţa lui era singura pe care tatăl său, pastorul Carl Ludwig Nietzsche¹¹, o tolera în biroul lui lambrisat în timp ce rezolva treburile parohiei sau îşi compunea predicile. Tatăl şi fiul petreceau împreună ore şi zile într-o dulce monotonie, dar, la fel ca mulţi alţi copii de 2-3 ani, micuţul Nietzsche avea uneori crize paroxistice de furie, când ţipa şi dădea furios din mâini şi din picioare. În acele momente nimic nu-l putea împăca, nici prezenţa mamei, nici jucăriile, nici mâncarea sau băutura, ci doar tatăl, care se aşeza la pian şi începea să cânte.

Cetăţean al unei naţiuni muzicale, pastorul Nietzsche era un interpret desăvârşit la claviatură; veneau oameni de la kilometri buni să-l asculte cântând. Era pastor luteran al parohiei din Röcken, la sud de Leipzig, unde Johann Sebastian Bach deţinuse funcţia de director muzical timp de 27 de ani, până la moartea sa. Carl Ludwig era cunoscut pentru recitalurile sale din Bach. Mai neobişnuit însă e faptul că era cunoscut şi pentru talentul lui excepţional de a improviza, talent pe care Nietzsche avea să-l moştenească.

Strămoşii lui Nietzsche fuseseră oameni de origine modestă din Saxonia, măcelari şi ţărani ce-şi duceau viaţa în zona din jurul oraşului episcopal Naumburg. Tatăl lui Carl Ludwig, Friedrich August Nietzsche, a ridicat familia pe scara socială devenind pastor şi a dus-o chiar mai departe căsătorindu-se cu Erdmuthe Krause, fiică de arhidiacon. O femeie cu simpatii napoleoniene radicale, Erdmuthe l-a născut pe tatăl lui Nietzsche, Carl Ludwig, pe 10 octombrie 1813, cu câteva zile înainte de Bătălia Naţiunilor, numită şi Bătălia de la Leipzig, în imediata vecinătate a câmpului de luptă unde Napoleon a fost învins. Nietzsche adora să spună povestea asta. Îl considera pe Napoleon ultimul mare nelegiuit, ultimul mânuitor al puterii lipsit de conştiinţă, sinteza dintre supraom şi monstru, iar această conexiune mai curând inconsistentă îi dădea, după cum îi plăcea să creadă, un motiv fiziopsihologic prenatal pentru a fi fascinat de personaj. Una dintre ambiţiile nerealizate ale vieţii lui a fost să viziteze Corsica.

Carl Ludwig a fost, bineînţeles, predestinat să-şi urmeze tatăl pe calea Bisericii. A urmat cursurile Universităţii din Halle, aflată în apropiere, ce era de mult renumită pentru cursurile de teologie. Aici a studiat teologia, latina, greaca şi franceza, istoria grecilor şi a evreilor, filologia clasică şi exegeza biblică. Nu a fost un student eminent, dar nici unul slab. Era cunoscut pentru hărnicia lui şi a câştigat un premiu pentru elocinţă. După ce a părăsit universitatea, la 21 de ani, a ocupat un post de preceptor în marele oraş Altenburg, aflat la 17 kilometri sud de Leipzig.

Carl Ludwig era conservator şi regalist. Aceste calităţi solide l-au adus în atenţia ducelui Joseph de Saxa-Altenburg, care l-a numit responsabil cu educaţia celor trei fiice ale sale, Therese, Elisabeth şi Alexandra. Carl Ludwig nu avea încă 30 de ani, dar a reuşit să se achite cu brio de însărcinare, fără ca măcar să existe umbra vreunei suspiciuni de legătură romantică.

După ce a fost şapte ani preceptor, a înaintat o cerere pentru postul de pastor al parohiei din Röcken, din câmpia fertilă, dar despădurită aflată la vreo şapte kilometri sud-vest de Leipzig. În 1842 s-a mutat în casa parohială împreună cu mama sa, Erdmuthe, acum văduvă. Casa parohială era lipită efectiv de una dintre cele mai vechi biserici din provincia Saxonia, o străveche biserică fortificată datând din prima jumătate al secolului al XII-lea. Sub domnia lui Frederic Barbarossa, turla ei înaltă, rectangulară a fost dublată în înălţime, pentru a veghea asupra câmpiei întinse apărate de Cavalerii de Kratzsch. În sacristie se afla efigia monumentală, din piatră, a unuia dintre cavaleri. Când era mic, pe Nietzsche îl îngrozea, mai ales când razele soarelui îi cădea asupra ochilor din rubine încastrate, făcându-i să strălucească şi să scânteieze.

În timpul unei vizite în parohia din Pobles, privirea pastorului Carl Ludwig, în vârstă de 29 de ani, a fost atrasă de fiica în vârstă de 17 ani a pastorului local. Deşi fără prea multă educaţie, Franziska Oehler avea o credinţă creştinească simplă şi profundă şi nu-şi dorea un destin mai glorios decât acela de a-şi ajuta soţul în această vale a plângerii.

S-au căsătorit în ziua când el împlinea 30 de ani, pe 10 octombrie 1843. Carl Ludwig şi-a mutat soaţa în parohia de la Röcken, unde gospodăria era dominată de Erdmuthe, ajunsă acum o mater familias intransigentă de 64 de ani ce purta boneta şi buclele laterale respingătoare ale generaţiei anterioare. Îşi iubea fiul în mod exagerat, controla finanţele familiei cu stricteţe şi controla gospodăria mai abitir cu ajutorul „auzului delicat”, ceea ce însemna că volumul discuţiilor trebuia ţinut în permanenţă la nivelul pianissimo.

Ceilalţi membri ai gospodăriei erau cele două surori vitrege mai mari ale pastorului, femei bolnăvicioase şi nevrotice, mătuşile lui Nietzsche, Auguste şi Rosalie. Mătuşa Auguste era o martiră a spaţiului domestic, care nu-i permitea tinerei mirese Franziska să dea o mână de ajutor în bucătărie, ca nu cumva să-i facă viaţa mai uşoară. „Lasă-mi această unică mângâiere”, îi spunea mătuşa Auguste Franziskăi, atunci când aceasta se oferea s-o ajute. Mătuşa Rosalie avea înclinaţii mai intelectuale; martiriul ei erau acţiunile caritabile. Ambele mătuşi sufereau cu nervii, problemă des întâlnită în epocă, şi erau mereu la câţiva paşi de cabinetul medical care nu reuşea niciodată să le vindece. Acest triumvirat de femei mai în vârstă o făcea practic pe Franziska, mireasa, să fie inutilă în propria casă. Din fericire, la câteva luni după căsătorie, a rămas însărcinată cu Friedrich.

Friedrich Wilhelm Nietzsche s-a născut la data de 15 octombrie 1844 şi a fost botezat în biserica din Röcken de tatăl său, care i-a pus numele regelui aflat pe tron, Friedrich Wilhelm al IV-lea al Prusiei. După doi ani, pe 10 iulie 1846, s-a născut o fată, botezată Therese Elisabeth Alexandra, după cele trei prinţese de Altenburg al căror preceptor fusese tatăl ei. I s-a spus întotdeauna Elisabeth. Doi ani mai târziu s-a mai născut un băiat, în februarie, şi a fost botezat Joseph, după ducele de Altenburg.

Pastorul era şi pios, şi patriot, dar nu scăpase de afecţiunile nervoase de care sufereau mama şi surorile sale vitrege. Se izola cu orele în birou, refuzând să mănânce, să bea sau să vorbească. Şi mai alarmant, suferea atacuri de natură misterioasă, iar atunci se oprea în mijlocul frazei şi rămânea cu privirea aţintită-n gol. Franziska dădea fuga să-l scuture ca să-l scoată din amorţeala aceea, dar, când „se trezea”, nu-şi amintea nimic din aceste întreruperi ale conştienţei.

Franziska l-a consultat pe doctorul Gutjahr, medicul familiei, al cărui diagnostic a fost de „nervi” şi care i-a prescris odihnă, dar simptomele s-au înrăutăţit, până când, în cele din urmă, pastorul nu a mai putut fi lăsat să-şi îndeplinească îndatoririle faţă de parohie. Misterioasele crize paroxistice au fost diagnosticate drept „înmuieri ale creierului” şi luni întregi a căzut pradă unei stări de prostraţie, cu dureri de cap chinuitoare şi accese de vomă, iar vederea i s-a deteriorat drastic, până aproape să orbească. În toamna anului 1848, la 35 de ani şi căsătorit de doar cinci ani, a căzut la pat şi practic viaţa lui de om activ a luat sfârşit.

Viaţa Franziskăi era înăbuşită între Erdmuthe şi cele două mătuşi nevrotice, pe de o parte, şi debilitatea crescândă a soţului ei, pe de altă parte. Adulţii din parohie se încruntau mohorâţi şi-şi făcea semne discrete, dar Franziska a reuşit cumva să-şi apere copiii de atmosfera aceea morbidă. Atât amintirile din copilărie ale lui Friedrich, cât şi cele ale Elisabeth vorbesc despre libertatea şi „uşurătatea fiinţei” pe care le simţeau fratele şi sora în aparent nelimitatul lor spaţiu de joacă ce includea măreaţa turlă a bisericii, livada şi grădina de flori. Erau şi iazuri înconjurate de sălcii plângătoare, în ale căror scorburi verzi se strecurau ca să asculte păsările cântând şi să privească peştii cei iuţi ţâşnind pe sub suprafaţa lucioasă a apei. Simţeau cimitirul năpădit de ierburi din spatele casei ca fiind „prietenos”, dar nu se jucau printre străvechile lui cruci din piatră din cauza celor trei ferestruici lunguieţe şi înguste din partea aceea a acoperişului casei, ce păreau a supraveghea de sus precum ochii atotvăzători ai Domnului.

Suferinţa lui Carl Ludwig s-a accentuat; şi-a pierdut uzul vorbirii şi în cele din urmă vederea i s-a deteriorat de tot, până la orbirea completă. Pe data de 30 iulie 1849 a murit, la doar 35 de ani.

„Parohia i-a pregătit o criptă din piatră… Ah, niciodată nu vor înceta să-mi răsune-n urechi dangătele dogite ale acelor clopote; nici nu voi uita vreodată funebra melodie clocotitoare a imnului Isus, mângâierea mea! Sunetele orgii vuiau prin cotloanele goale ale bisericii”, scria Nietzsche la 13 ani, amintindu-şi aceste clipe din copilărie¹².

„În acea perioadă, am visat o dată că aud muzică de orgă venind din biserică, muzica pe care o ascultasem la înmormântarea tatălui meu. Când am putut distinge ce se afla în spatele acestor sunete, s-a deschis brusc un tumul din care a ieşit tata, înfăşurat într-un linţoliu de pânză. S-a năpustit în biserică şi s-a întors de acolo cu un copil în braţe. Mormântul s-a căscat din nou, lăsându-l să intre, apoi s-a închis la loc. Horcăiala orgii a încetat pe loc, iar eu m-am trezit. În ziua ce a urmat acelei nopţi, micuţul Joseph s-a îmbolnăvit brusc, cuprins de crampe dureroase, şi în câteva ore a murit. Durerea noastră nu a cunoscut margini. Visul meu se împlinise aievea. Micuţul trup a fost depus întru odihnă în braţele tatălui său.”¹³

Cauzele degradării şi morţii pastorului Nietzsche au fost investigate în amănunţime. Dacă pastorul a murit nebun este o întrebare de importanţă majoră pentru posteritate, dat fiind că Nietzsche însuşi a avut simptome similare cu cele ale tatălui său înainte de a înnebuni, brusc şi în mod dramatic, în 1888, când avea 44 de ani, rămânând nebun până la moartea survenită în 1900. Numărul mare de lucrări pe această temă continuă să crească, dar prima carte, Über das Pathologische bei Nietzsche, a fost publicată în 1902, la doar doi ani de la moartea lui Nietzsche. Autorul ei, dr. Paul Julius Möbius¹⁴, era un distins neurolog care făcea muncă de pionierat şi care se specializa în boli nervoase ereditare de prin 1870. Möbius a fost numit de Freud unul dintre părinţii psihoterapiei şi, cel mai important, a avut acces direct la certificatul original de deces al pastorului Nietzsche, care menţiona Gehirnerweichung, înmuierea creierului, termen utilizat în mod obişnuit în secolul al XIX-lea pentru a desemna o serie de boli cerebrale degenerative.

Interpretările moderne includ o degenerare generală, o tumoare a creierului, tuberculom cerebral sau chiar o sângerare internă la nivelul creierului, cauzată de o lovitură la cap. Spre deosebire de tatăl său, lui Nietzsche nu i s-a făcut autopsie, aşa încât Möbius şi investigatorii de mai târziu n-au putut realiza vreo comparaţie a celor două creiere post-mortem; însă Möbius, extinzând cercetările, a găsit o înclinaţie spre probleme psihice în ramura maternă a familiei. Un unchi s-a sinucis, preferând moartea, se pare, internării la Irrenhaus, azilul de nebuni. Pe linie paternă, o parte dintre fraţii şi surorile bunicii lui Nietzsche, Erdmuthe, fuseseră descrişi drept „anormali” din punct de vedere mintal. Unul dintre ei s-a sinucis, pe când alţi doi au suferit de un tip de boală mintală, unul dintre ei având nevoie de îngrijire psihiatrică¹⁵.

Înainte de a părăsi această zonă a speculaţiilor, trebuie să atingem şi subiectul morţii fratelui mai mic al lui Nietzsche. Joseph a avut nişte crize înainte de a muri în urma unui accident cerebral terminal. Nu se poate trage o concluzie clară, dar nu încape îndoială că familia Nietzsche era într-adevăr afectată de o puternică instabilitate mintală sau neurologică.

Carl Ludwig Nietzsche avea 35 de ani când a murit. Franziska avea 23, Nietzsche 4 şi Elisabeth 3. Familiei i s-a cerut să elibereze casa parohială pentru a face loc noului locatar. Bunica Erdmuthe a hotărât să se întoarcă la Naumburg, unde avea nişte cunoştinţe sus-puse. Fratele ei fusese predicator la catedrală. A închiriat un apartament aflat la parter, pe Neugasse, o stradă modestă, însă respectabilă, cu case semidetaşate. Erdmuthe şi-a rezervat camera din faţă, iar în camera de alături le-a instalat pe mătuşa Rosalie şi pe mătuşa Auguste.

Franziska avea o pensie de văduvă de nouă taleri pe an, la care se adăugau alţi opt pe cap de copil. Suma era rotunjită de o mică pensie primită de la Curtea din Altenburg, dar nici aşa nu îi ajungeau banii ca să se descurce. Ea şi copiii au fost mutaţi în camerele cele mai proaste, din spatele casei, unde Nietzsche şi sora lui împărţeau acelaşi dormitor.

„Era groaznic pentru noi să trăim la oraş, după ce trăiserăm la ţară atâta timp”, scria Nietzsche; „evitam străzile întunecate şi căutam locurile deschise, ca nişte păsări ce încearcă să scape din colivie… bisericile uriaşe şi clădirile pieţei, cu Rathaus [primărie] şi fântâna, mulţimile de oameni cu care nu eram obişnuit… Am fost uimit de faptul că adesea oamenii aceştia nu se cunoşteau între ei… printre lucrurile cele mai neplăcute mie se numărau lungile străzi pavate”¹⁶.

Cu o populaţie de 15.000 de locuitori, Naumburgul era într-adevăr un loc intimidant pentru copiii din micul cătun Röcken. În zilele noastre, imaginea Naumburgului este una romantică, luată parcă dintr-o carte ilustrată, dintr-o anluminură a medievalei Cărţi a Orelor, un mănunchi de turnuri înălţându-se dintr-un meandru al râului Saale, dar când familia Nietzsche s-a mutat acolo Saale nu era un şanţ cu apă, pentru joacă, ci un adevărat mijloc de apărare străjuit de fortificaţii.

Cu doi ani înainte ca familia să fi venit la Naumburg, revoluţiile de la 1848-1849 zguduiseră Europa cu spasmele revoltelor libertariene pe care le urâse atât de mult muribundul tată monarhist al lui Nietzsche. Richard Wagner fusese însă un susţinător înfocat al epocii revoluţionare, aşteptându-se ca aceasta să aducă o renaştere totală a artei, societăţii şi religiei. Wagner a luptat umăr la umăr cu anarhistul rus Mihail Bakunin pe baricadele din Dresda, în timpul revoltei din mai 1849. A finanţat aprovizionarea rebelilor cu grenade. Când s-a descoperit acest lucru, a fost exilat, ceea ce explică de ce trăia în Elveţia când a avut loc întâlnirea lui cu Nietzsche.

Germania anilor 1850 era Germania Bund-ului (1815-1866), o confederaţie de state formată atunci când s-a retrasat harta Europei la Congresul de la Viena, ce a urmat înfrângerii lui Napoleon. Bund-ul era alcătuit din 39 de state germane autonome, guvernate de prinţi, duci, episcopi, electori ş.a. Această fragmentare în state mărunte, cu viziuni la fel de mărunte, implica inexistenţa unei armate naţionale, a unei structuri de impozitare comune, a unei politici economice generale sau a unei autorităţi politice reale. Despoţii se înfruntau cu ceilalţi despoţi, prea miopi pentru a vedea avantajele unificării. Ca o complicaţie suplimentară, Bund-ul includea şi cehi în Boemia, danezi în Holstein şi italieni în Tirol. Hanovra a fost guvernată de regele Angliei până în 1837, Holsteinul de cel al Danemarcei, iar Luxemburgul era sub stăpânirea regelui Olandei. În 1815, când s-a format Deutscher Bund, Austria fusese membrul dominant al confederaţiei, dar, pe măsură ce anii au trecut, iar puterea cancelarului austriac Metternich s-a risipit, Prusia, un stat mare şi bogat în minereuri, a devenit din ce în ce mai prosperă şi mai belicoasă, sub conducerea cancelarului Otto von Bismarck.

Oraşul Naumburg, aflat în provincia Saxonia, îi aparţinea regelui Prusiei. Caracterul de fortăreaţă al oraşului, pe care şi-l aminteşte Nietzsche, nu se datorează doar fricţiunilor din cadrul Bund-ului, ci şi vremurilor când fusese ameninţat de Franţa. Noaptea, oraşul era protejat de cinci porţi grele. Doar dacă suna din răsputeri şi mituia paznicii mai putea intra cineva după închidere. Nietzsche şi sora lui făceau tot timpul excursii „prin munţii frumoşi, prin albiile râurilor, prin sălile castelelor”, dar trebuiau să fie cu urechea ciulită la Clopotul de Veghe (pe care mai târziu l-a descris în Zarathustra ca pe „clopotul ce a văzut mai multe decât oricare om, ce a numărat bătăile inimii îndurerate ale taţilor noştri”¹⁷), dacă nu voiau să treacă prin experienţa îngrozitoare a lui Hänsel şi Gretel, petrecându-şi noaptea încuiaţi pe dinafară.

Naumburgul era împresurat de întunecatul Thüringer Wald, codrul Thuringiei: pădurea arhetipală germană, în care se aflau mormintele străvechilor eroi, peşterile balaurilor, dolmeni şi abisuri întunecate care încă de la începuturile miturilor germane simbolizaseră iraţionalitatea şi caracterul incontrolabil ale subconştientului germanic. Wagner şi-l va apropria pentru al său Wotan, aflat pe drumul interior spre haos, al cărui rezultat va fi distrugerea vechii ordini prin moartea zeilor şi călcarea vechilor legăminte. Nietzsche îl va caracteriza la început drept demonic, apoi dionisiac.

Nimic nu ar fi putut fi mai apolinic, mai necesar şi mai logic decât chiar oraşul Naumburg. Apele râului Saale aduceau cu ele raţiunea, prosperitatea şi un impuls spre conservatorismul romantic. La începuturi fusese un târg dedat negoţului, un loc al păcii vital, situat între străvechi triburi războinice. De-a lungul vremii s-a transformat într-un centru medieval al meşteşugurilor germane şi al negoţului între ghilde. Încă de la fondarea catedralei, din 1028, Biserica şi statul crescuseră împreună, armonios şi raţional, de-a lungul veacurilor, în special în veacurile protestante, aşa că, atunci când Nietzsche a venit să locuiască la Naumburg, acesta era un mare oraş al stabilităţii burgheze, un loc al traiului curat. Minunile sale arhitecturale gemene, întrupate de catedrală şi de la fel de magnifica primărie, demonstrau la ce grad de prosperitate puteau ajunge Biserica şi statul dacă virtuţilor civice şi religioase li se permitea să devină inseparabile în urma unei cooperări armonioase în cadrul unei societăţi conservatoare, dedicate confortului material.

În copilăria bunicii Erdmuthe la Naumburg, cercurile religioase fuseseră guvernate de idealurile luterane simpliste ale datoriei, modestiei, simplităţii şi înfrânării, însă întoarcerea ei în oraş a coincis cu mişcarea Deşteptării, ce preţuia fervoarea şi sublima revelaţie mai mult decât credinţa raţională. Oamenii se declarau renăscuţi. Se autodemascau în public drept păcătoşi cuprinşi de disperare. Acest comportament ultramodern nu era pe placul doamnelor Nietzsche; şi, cu toate că intenţia ca Nietzsche să-şi urmeze tatăl şi bunicul în cariera bisericească era neclintită, nici nu se punea problema ca familia să facă parte dintr-un asemenea cerc ecleziastic exhibiţionist. În schimb, şi-au făcut prietene printre nevestele funcţionarilor de la Curte şi ale judecătorilor de la Înalta Curte, o parte înstărită şi puternică a societăţii provinciale, care nu se lăsa tulburată de idei noi.

În cadrul societăţii conservatoare ce se mişca cu viteza melcului, cele două văduve de preoţi, Erdmuthe şi Franziska, cu situaţia lor stabilă, deşi nu foarte prosperă, ocupau cu succes poziţia de femei onorabile ce puteau fi folositoare vechii gărzi, în schimbul unui patronaj discret. Nietzsche era departe de a se arăta iritat de convenţionalismul pedant, lucru pe care-l recunoaşte cu viclenie când îşi descrie comportamentul din perioada copilăriei de la Naumburg, plin de demnitatea unui mic filistin perfect. Şi, dacă felul cum descrie vizita regelui la Naumburg, pe când avea 10 ani, nu arată vreo precocitate a gândirii politice, este dovada unui talent literar cu totul precoce:

„Dragul nostru Rege a onorat Naumburgul cu vizita sa. Pentru această ocazie au fost făcute mari pregătiri. Toţi şcolarii au fost împodobiţi cu panglici alb-negre şi au stat în piaţa oraşului începând cu ora 11 dimineaţa, aşteptând sosirea Părintelui Poporului. Treptat, cerul s-a înnorat, ploaia a început să cadă deasupra noastră, a tuturor – Regele nu mai sosea! A bătut de ora 12 – Regele nu sosise. Multora dintre copii li s-a făcut foame. S-a pornit o nouă aversă, toate străzile erau acoperite de noroaie; s-a bătut de ora 1 – nerăbdarea a urcat pe culmi. Dintr-odată, pe la ora 2, au început să bată clopotele, iar cerul a zâmbit printre lacrimi asupra mulţimii ce se legăna cuprinsă de fericire. Atunci am auzit huruitul trăsurii; ovaţiile furtunoase au izbucnit prin tot oraşul; ne-am fluturat pălăriile plini de exaltare şi am zbierat din toate puterile. O adiere proaspătă a pus în mişcare mulţimea de steaguri agăţate de acoperişuri, toate clopotele din oraş au început să răsune şi mulţimea numeroasă striga în delir şi împingea pur şi simplu trăsura în direcţia catedralei. În firidele edificiului sacru, un pâlc de fetiţe cu rochiţe albe şi coroniţe din flori albe pe creştet erau aranjate în formă de piramidă. Aici, Regele a coborât…”¹⁸.

În acelaşi an, 1854, Nietzsche a făcut o pasiune pentru Războiul din Crimeea. De-a lungul secolelor, peninsula Crimeea, de o mare importanţă strategică, ce străpungea Marea Neagră, fusese obiectul discordiei dintre Rusia şi Turcia. În acel moment se afla în posesia Rusiei, iar acum trupele ţarului Nicolae I înfruntau forţele Imperiului Otoman şi ale aliaţilor săi, Anglia şi Franţa. A fost primul război documentat fotografic. Datorită telegrafului electric, de pe front soseau rapoarte aproape simultan cu desfăşurarea evenimentelor. Nietzsche şi prietenii lui, Wilhelm Pinder şi Gustav Krug, urmăreau cu aviditate desfăşurarea campaniilor. Banii lor de buzunar se duceau pe soldăţei de plumb, se aplecau cu mare atenţie asupra hărţilor şi construiau machete ale câmpurilor de luptă; au modelat un iaz ca să reprezinte portul Sevastopol şi făceau flote întregi de bărcuţe de hârtie. Pentru a simula bombardamentele, rulau cocoloaşe din ceară şi salpetru, le dădeau foc şi le aruncau spre machete. Era nemaipomenit de tulburător să vezi biluţele arzând şi vâjâind în aer, lovindu-şi ţinta şi pornind o vâlvătaie. Dar într-o bună zi Gustav a apărut foarte posac pe câmpul de bătălie. Sevastopolul căzuse, le-a spus el; războiul se terminase. Furioşi, băieţii şi-au revărsat năduful pe Crimeea lor în miniatură, iar jocul a fost abandonat, dar n-a durat mult până să readucă la viaţă, în schimb, Războiul Troian.

Grecofilia era atunci la mare modă în Germania, ale cărei numeroase state micuţe îşi imaginau că vor avea un viitor şi o măreţie similare cu ale oraşelor-state din Grecia antică. „Am devenit nişte mici greci atât de pasionaţi”, scria Elisabeth, „încât aruncam lănci şi discuri (plăci din lemn), exersam săritura-n lungime şi ne întreceam la alergat”. Nietzsche a scris două piese, Zeii în Olimp şi Cucerirea Troiei, pe care le-a pus în scenă în faţa familiei, convingându-şi tovarăşii de joacă, Wilhelm Pinder şi Gustav Krug, şi pe sora lui, Elisabeth, să interpreteze celelalte roluri.

Mama lui îl învăţase să scrie şi să citească de la vârsta de 5 ani. Educaţia băieţilor începea când împlineau 6 ani, aşa că în 1850 a fost înscris la Şcoala Municipală, unde mergeau copiii săraci. Complexată de poziţia ei socială, Elisabeth notează în biografia sa că lucrul acesta s-a datorat faptului că bunica Erdmuthe avea teoria că „până la vârsta de 8-10 ani toţi copiii, chiar şi cei cu poziţii sociale diferite, trebuie să înveţe laolaltă; copiii provenind din clasele superioare vor înţelege astfel mai bine cum gândesc cei din clasele sociale inferioare”¹⁹. Ceea ce, după părerea mamei lor, era o prostie. Se aflau acolo pentru că erau săraci.

Precocitatea lui Nietzsche, solemnitatea lui, precizia gândirii şi vorbirii sale, laolaltă cu ochii lui miopi mereu mijiţi în încercarea de a se focaliza asupra obiectelor, toate acestea l-au poziţionat fără tăgadă în afara găştii. Îl porecleau „micul Ministru” şi-l tachinau.

În 1854, de Paşte, când avea 9 ani, a fost transferat la o şcoală cu alambicatul nume „Institutul cu Scopul Pregătirii Desăvârşite pentru Gimnaziu şi alte Instituţii de Învăţământ Înalt”, o şcoală pregătitoare privată frecventată de mai toţi copiii aparţinând clasei sociale la care aspira familia Nietzsche. Din punct de vedere social, se simţea mult mai bine aici, dar şcoala îşi exagera pur şi simplu calităţile academice alambicat anunţate. La vârsta de 10 ani, împreună cu Wilhelm Pinder şi Gustav Krug, s-a mutat la Domgymnasium, şcoala catedralei. Aici trebuia să muncească atât de mult pentru a recupera timpul pierdut, încât studiul nu-i lăsa mai mult de cinci sau şase ore de somn pe noapte. Descrierile pe care le face acestei perioade, asemenea multor altor pasaje de autoanaliză, alunecă, tipic pentru el, spre moartea tatălui său. În mod repetat în fragmentele lui autobiografice, fie că cel care scrie e copil, fie că se află în ultimul an de sănătate mintală, el se întoarce la moartea tatălui.

„Când ne-am mutat la Naumburg, caracterul meu începuse să se dezvăluie. Avusesem parte deja de multă tristeţe şi durere în viaţa mea de copil, drept care nu eram aşa lipsit de griji şi de nestăpânit cum sunt de obicei copiii. Colegii mei de şcoală se obişnuiseră să mă tachineze din cauza seriozităţii mele. Lucrul acesta nu s-a întâmplat doar la şcoala publică, ci şi mai târziu, la institut, şi în ciclul secundar. Încă din copilărie, am căutat solitudinea şi cel mai bine m-am simţit atunci când m-am putut dedica mie însumi netulburat. Iar asta se întâmpla de obicei în templul în aer liber al naturii, adevărata mea bucurie. Furtunile cu fulgere aveau cel mai puternic efect asupra mea: tunetele ce se rostogoleau de departe şi fulgerele nu făceau decât să-mi sporească frica de Dumnezeu.”²⁰

De-a lungul celor patru ani petrecuţi la Domgymnasium, s-a distins la materiile care-l interesau: versificaţia germană, ebraică, latină şi în cele din urmă greaca veche, care la început i se păruse foarte dificilă. Matematica îl plictisea. În timpul liber a început să scrie un roman, Moarte şi distrugere, a compus numeroase piese muzicale, a scris cel puţin 46 de poeme şi a luat lecţii în nobila artă a scrimei, care era atât de nepotrivită pentru constituţia lui fizică, dar necesară poziţionării în societate.

„Scriam poeme şi tragedii, înfricoşătoare şi incredibil de plictisitoare, mă chinuiam singur cu compunerea unor partituri pentru orchestră şi devenisem atât de obsedat de ideea de a ajunge să le ştiu pe toate şi să mă pricep la toate, încât riscam să devin un încurcă-lume desăvârşit şi un aiurit.”²¹

Dar aici băiatul de 14 ani se subestimează când îşi rezumă viaţa de până atunci, pentru că va continua în acelaşi text cu o analiză critică foarte tăioasă a poeziei pe care începuse să o scrie când avea 9 ani. Critica propriei poezii de tinereţe continuă într-un mod foarte interesant, anticipând atmosfera poeziei simboliste, pe care i-ar fi fost imposibil s-o cunoască, dat fiind că abia începea să fie scrisă la Paris de Baudelaire.

„Am încercat să mă exprim într-un limbaj mai ornamental şi mai şocant. Din nefericire, această tentativă de a atinge starea de graţie a degenerat în afectare, iar limbajul irizat în obscuritate sentenţioasă, în timp ce din toate poemele mele lipsea lucrul cel mai important – ideea. Un poem lipsit de idei şi covârşit de fraze şi metafore e ca un măr roşu în miezul căruia stă ascuns un vierme… În orice lucrare trebuie să acordăm cea mai mare atenţie ideilor. Pot fi scuzate orice greşeli de stil, dar nu şi o greşeală de gândire. Tinereţea, căreia îi lipsesc ideile originale, caută, bineînţeles, să ascundă această găunoşenie în spatele stilului sclipitor şi irizat; dar oare poezia nu seamănă cu muzica modernă din punctul acesta de vedere? Acestea sunt direcţiile pe care le va urma în curând poezia viitorului în dezvoltarea ei. Poeţii se vor exprima folosind imagini dintre cele mai stranii, gânduri confuze vor fi propuse cu argumente obscure, dar eufonice şi sforăitoare. Pe scurt, se vor scrie lucrări asemănătoare celei de-a doua părţi din Faust, cu diferenţa că vor lipsi cu totul ideile acestor producţii. Dixi.”²²

Încercarea lui de a ajunge să le ştie pe toate şi să se priceapă la toate se inspira, fără îndoială, din exemplul lui Faust, dar şi din acela al unor erudiţi ca Goethe şi Alexander von Humboldt. Asemenea lor, a început să studieze istoria naturală.

„Lizzie”, i-a spus într-o zi surorii lui, pe când avea 9 ani, „nu mai vorbi asemenea prostii despre barză. Omul e un mamifer şi aduce pe lume pui vii”²³.

Cartea lui de istorie naturală îl învăţase şi că „lama este un animal remarcabil; cară de bunăvoie greutăţile cele mai mari, dar, atunci când nu mai vrea să meargă mai departe, întoarce capul şi îşi proiectează saliva, care are un miros neplăcut, în faţa călăreţului. Dacă e forţată sau tratată rău, refuză să se mai hrănească şi se prăvăleşte la pământ ca să moară”. El era de părere că această descriere i se potrivea perfect surorii lui, aşa că pentru tot restul vieţii, atât în scrisori, cât şi în conversaţii, i s-a adresat cu „Lama”, iar uneori cu „credincioasa mea Lamă”. Cât despre Elisabeth, ea adora porecla lor intimă şi povestea despre originea ei cu orice ocazie, deşi omitea partea despre scuipat saliva urât mirositoare.

Tatăl lui Gustav Krug avea „un minunat pian cu coadă” ce îl fascina pe Nietzsche. Franziska i-a cumpărat un pian şi a învăţat să cânte, ca să-l poată învăţa şi pe el. Krug era prieten apropiat cu compozitorul Felix Mendelssohn. Când în oraş se afla vreun muzician mai deosebit, acesta era invitat acasă la el să cânte. Muzica plutea pe fereastră, în stradă, unde Nietzsche avea voie să stea şi să asculte cât de mult dorea. Aşa că, de copil, a devenit familiar cu muzica romantică a vremii, muzica împotriva căreia se răzvrătea Wagner. Aceste concerte ascultate-prin-fereastră l-au ridicat pe Beethoven la statutul de prim erou muzical al lui Nietzsche, însă cel care l-a inspirat să compună muzică pentru prima oară a fost Händel. Când avea 9 ani, a compus un oratoriu inspirat de audiţia corului „Aleluia” de Händel. „Mi s-a părut că e un cântec angelic de sărbătoare şi că pe muzica asta s-a ridicat Isus la ceruri. Imediat m-am hotărât să compun ceva asemănător.”

Mare parte din muzica pe care a compus-o în copilărie a dăinuit, datorită mamei şi surorii lui, care au păstrat fiecare bucăţică de hârtie pe care o atinsese pana băiatului idolatrizat. Scopul compoziţiilor lui muzicale era de a exprima iubirea plină de pasiune pentru Dumnezeu, ce impregna casa lor plină de emoţii intense, o iubire ce nu putea fi percepută separat de amintirea morbidă a tatălui său, al cărui spirit, credeau ei, veghea asupră-le. Gândul acesta era inseparabil de aşteptarea ca el să devină „pur şi simplu încă o dată ca tatăl meu şi, în egală măsură, să continui viaţa lui după o moarte mult prea timpurie”²⁴.

Femeile din jurul lui îl adorau; era totul pentru ele. Elisabeth era extrem de inteligentă, dar, fiind fată, despre educaţia ei nu se discuta în termeni de şcolarizare, ci de dobândire a unor abilităţi. A fost învăţată să citească şi să scrie, puţină aritmetică, destulă franceză cât să fie civilizată, să danseze, să deseneze şi foarte multă ştiinţă a bunei purtări. Orice dovadă de supunere a feminităţii în faţa sexului superior le făcea pe mama ei şi pe ea să se bucure de propria inferioritate. Iar el le răsplătea devenind micuţul bărbat superior pe care şi-l doreau. Acasă, dacă nu şi la şcoală, era pătruns de propria importanţă. Când nu era „Lama” sau „credincioasa Lamă”, Elisabeth era „fetiţa” pe care era dator s-o apere şi s-o protejeze. Când ieşea la plimbare cu mama sau cu sora lui, el mergea cu cinci paşi înainte, pentru a le fi pavăză în faţa unor „pericole” precum bălţile sau noroaiele sau a unor „monştri” precum caii sau câinii, de care ele se prefăceau a fi speriate.

Rapoartele şcolare de la Domgymnasium ne arată că era un elev silitor. Mama lui nu avea nici o îndoială că băiatul deţine capacitatea de a-i împlini visurile şi ambiţiile ca el să-şi urmeze tatăl pe calea Bisericii. Devotamentul lui faţă de teologie făcea să aibă note excelente la această materie. La vârsta de 12 ani, credincios fervent, a avut o viziune a lui Dumnezeu în toată splendoarea Lui. Asta l-a făcut să se hotărască să-şi dedice viaţa lui Dumnezeu.

„Dumnezeu m-a condus în toate”, scria el, „ocrotindu-mă aşa cum un tată îşi duce de mână copilaşul lipsit de putere… Am luat decizia fermă, în sufletul meu, de a mă dedica de-a pururea slujirii Lui. Fie ca Domnul mult iubit să-mi dea puterea şi îndârjirea de a-mi împlini intenţiile şi să mă ocrotească de-a lungul vieţii. Mă încredinţez harului Său ca un copil: El ne va apăra pe toţi, ca nici o nenorocire să nu se abată asupra noastră. Dar sfinţenia Lui se va împlini. Tot ceea ce El îmi oferă eu voi primi cu bucurie: fericire şi nefericire, sărăcie şi bogăţie, şi chiar voi privi cu îndrăzneală moartea în faţă, care ne va reuni pe toţi într-o bună zi în bucurie şi beatitudine eternă. Da, Doamne Dumnezeule, fie ca lumina Ta să se coboare asupra noastră de-a pururea! Amin.”²⁵ Dar, chiar cuprins de entuziasmul său religios destul de convenţional, el ascundea, în gândurile sale cele mai tainice, o erezie extraordinară.

Ţine de dogma credinţei creştine că Sfânta Treime constă din Dumnezeu-Tatăl, Dumnezeu-Fiul (Isus Christos) şi Dumnezeu-Sfântul Duh. Dar la 12 ani, Nietzsche nu putea suporta caracterul iraţional al acestui construct. Raţiunea lui a fabricat o Sfântă Treime cu totul diferită.

„Pe când aveam 12 ani, am invocat pentru mine o minunată treime: Dumnezeu-Tatăl, Dumnezeu-Fiul şi Dumnezeu-Diavolul. Deducţia mea era că Dumnezeu, gândindu-se pe Sine, a creat cea de-a doua persoană a Dumnezeirii, dar, pentru a putea să se gândească pe Sine, a trebuit să-şi gândească şi opusul şi astfel a trebuit să-l creeze. Aşa am început să filosofez.”²⁶

1* Ed.rom.cit., p. 83 (n.tr.).

Note

1. O serată muzicală

1. Ottilie Brockhaus (1811-1883), sora lui Richard Wagner şi soţia lui Hermann Brockhaus, profesor şi indienist.

2. Wilhelm Roscher (1845-1923), coleg de facultate.

3. Poemele Eudociei, fiica filosofului atenian Leontius. A abandonat religia păgână pentru a se mărita cu împăratul Bizanţului Theodosius, în 421 e.n.

4. Fragment autobiografic, 1868/1869.

5. Rückblick auf meine zwei Leipziger Jahre, citat în R.J. Hollingdale, Nietzsche, the Man and His Philosophy, p. 36.

6. Cazul Wagner, secţiunea 10.

7. Ecce homo, „De ce sunt atât de deştept”, secţiunea 6 [ed.rom.cit., p. 83].

8. Vezi Michael Tanner, Nietzsche, a Very Short Introduction, Oxford University Press, 2000, p. 23.

9. Ecce homo, „De ce sunt atât de deştept”, secţiunea 6 [ed.rom.cit., p. 83].

10. Nietzsche către Erwin Rohde, 20 noiembrie 1868.

11. Carl Ludwig Nietzsche (1813-1849), căsătorit cu Franziska Oehler (1826-1897).

12. Friedrich Nietzsche, Jugendschriften, ed. Hans Joachim Mette et al., 5 vol., Walter de Gruyter şi Deutscher Taschenbuch Verlag, 1994, vol. I, pp. 4-5, traducere din limba germană de David Krell şi Don Bates în The Good European, p. 14.

13. Jugendschriften, vol. I, pp. 6-7. Traducerea de mai sus. Există speculaţii în jurul a două relatări relativ diferite ale acestui vis profetic de către Nietzsche (vezi Krell şi Bates, The Good European, pp. 16-17, nota 2). Nietzsche descrie experienţa ca având loc la finele anului 1850, însă data trebuie să fie martie 1850. Confuzia este creată de data trecută pe piatra funerară a mormântului în care Joseph s-a alăturat tatălui său. „Născut pe 27 februarie 1848, mort pe 4 ianuarie 1850”, scrie pe piatra tombală, deşi, conform registrului parohiei, Joseph a murit la câteva zile după ce a împlinit 2 ani, ceea ce ar însemna martie. Asta ar concorda cu cronologia visului lui Nietzsche.

14. Paul Julius Möbius (1853-1907), neurolog, a practicat la Leipzig, a publicat mult. Numele său este dat sindromului Möbius, un tip rar de paralizie asociată cu paralizia nervilor craniului, şi cu sindromul Leyden-Möbius, distrofia musculară a regiunii pelviene.

15. Richard Schain, The Legend of Nietzsche’s Syphilis, Greenwood Press, 2001, pp. 2-4.

16. Jugendschriften, vol. I, p. 7.

17. Elisabeth Nietzsche, scriind sub numele Elisabeth Förster-Nietzsche, The Life of Nietzsche, traducere din limba germană de Anthony M. Ludovici, Sturgis and Walton, 1912, vol. I, p. 27.

18. Förster-Nietzsche, The Life of Nietzsche, vol. I, pp. 22-23.

19. Ibid., p. 24.

20. Jugendschriften, vol. I, p. 8. Traducere în Krell şi Bates, The Good European, p. 19.

21. „Aus meinem Leben”, o scurtă relatare autobiografică a anilor 1844-1863. Keith Ansell-Pearson şi Duncan Large, The Nietzsche Reader, Blackwell, 2006, pp. 18-21.

22. Ibid.

23. Förster-Nietzsche, The Life of Nietzsche, vol. I, p. 40.

24. Ecce homo, „De ce sunt atât de înţelept”, secţiunea 5 [ed.rom.cit., p. 52].

25. Aus meinem Leben.

26. Sämtliche Werke, Kritische Studienausgabe, vol. XI, p. 253. Nietzsche se referă la această însemnare din nou, spre sfârşitul vieţii, în 1887, în a treia secţiune a prefeţei la Despre genealogia moralei.