Susan Abulhawa, Mornings in Jenin

Copyright: © 2010 by Susan Abulhawa

First published by Bloomsbury

All rights reserved

© 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6948-6

ISBN PDF: 978-973-46-6949-3

ISBN print: 978-973-46-6873-1

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Simon Rawles / Alamy Stock Photo

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Scriitoarea şi activista pentru drepturile omului SUSAN ABULHAWA s-a născut în Palestina, în 1970. Este fondatoarea şi preşedinta asociaţiei Playgrounds for Palestine, o organizaţie dedicată protecţiei drepturilor copiilor palestinieni. A publicat proză scurtă în antologiile colective Shattered Illusions şi Searching Jenin, iar eseurile şi comentariile ei politice sînt cunoscute în întreaga lume. În 2010 a publicat Dimineţi în Jenin, roman inspirat de războiul israeliano-palestinian. Albastrul dintre cer şi ape (Polirom, 2016), bestseller în douăzeci de ţări, este cel de-al doilea roman al ei. În prezent, Susan Abulhawa are cetăţenie americană şi trăieşte împreună cu familia în Pennsylvania.

Pentru Natalie și pentru Seif

PROLOG

Jenin

2002

Amal voia să se uite mai bine în ochii soldatului, dar nu putea din cauza țevii puștii lui automate, proptită în fruntea ei. Totuși era îndeajuns de aproape cât să-și dea seama că poartă lentile de contact. Și-l închipui apropiindu-se de oglindă ca să și le pună înainte să se îmbrace și să plece să ucidă. „Ce lucruri ciudate îți trec prin minte când te afli la hotarul dintre viață și moarte“, își zise.

Nu avea cum să ştie dacă autorităţile își vor exprima regretul pentru uciderea „accidentală“ a unui cetățean american. Sau dacă viața ei s-ar pierde printre atâtea alte „pagube colaterale“.

Soldatului i se prelingea o picătură de sudoare de pe frunte pe obraz. Clipea des. Nu era în largul lui sub privirea femeii. Mai omorâse și înainte, dar niciodată în timp ce-și privea victima în ochi. Amal își dădea seama cum se simte și cât de mult îl tulbura de măcelul din jurul lor.

„Ce ciudat, zise iar în sinea ei, nu mi-e teamă de moarte.“ Poate fiindcă înțelesese, văzându-l pe soldat cum clipește, că avea să rămână în viață.

Închise ochii, simțind că se întoarce la viață cu toate că țeava rece de oțel era încă lipită de fruntea ei. Frânturi de amintiri o trăgeau înapoi în timp, spre un cămin pe care nu-l cunoscuse.

I

El Nakba
(catastrofa)

UNU

Culesul

1941

Într-un trecut îndepărtat, înainte ca istoria să treacă mărșăluind peste dealuri și să zdrobească prezentul și viitorul, înainte ca vântul să apuce pământul de un colț și să-l scuture, lăsându-l fără nume și personalitate, înainte ca Amal să se nască, un sătuc aflat la est de Haifa ducea o existență liniștită, câștigându-și traiul din comerţul cu smochine și măsline, bucurându-se de frontiere deschise și de zile însorite.

Încă nu se luminase, dar numai copilașii mai dormeau în timp ce sătenii din Ein Hod se pregăteau de salat, prima dintre cele cinci rugăciuni ale zilei. Luna atârna aproape de pământ, legându-l de cer asemenea unei catarame a cărei rotunjime avea să se împlinească în curând. Oamenii își dezmorţeau mâinile și picioarele întinzându-se şi făcând câţiva paşi, se stropeau cu apă ca să alunge somnul, deschideau ochii mari, plini de speranță. Odată cu wudu, curățirea rituală de dinainte de salat, ceața dimineții se umplea de shehaded murmurate. Sute de șoapte proclamau că Allah e unul și profetul Mahomed e slujitorul lui. Astăzi se rugau în afara caselor și cu mai multă pioșenie decât de obicei fiindcă începea culesul măslinelor. Într-o astfel de zi era mai bine să urci dealurile stâncoase având conștiința împăcată.

Astfel, concertul viețuitoarelor mărunte – greieri, păsări care se trezeau și cărora aveau să li se alăture cocoșii în scurtă vreme – se împletea cu murmurele sătenilor prosternați pe covoarele de rugăciune. Cei mai mulți se mărgineau să ceară iertarea păcatelor, alții spuneau și câte o rukaa. De fapt, fiecare în felul lui şoptea „Preaputernice Allah, facă-se voia ta în această zi. Recunoștința supusului tău se îndreaptă către tine“ înainte să plece spre apus, unde se întindeau crângurile, călcând cu grijă ca să nu se înțepe în cactuși.

An de an, în luna noiembrie, Yehya Abu Hasan simțea cum întregul Ein Hod se înviora în săptămâna culesului. Pleca devreme de acasă, împreună cu băieții lui, momindu-i ca în fiecare an cu promisiunea că o vor lua înaintea vecinilor. Numai că și vecinii gândeau la fel, drept care culesul începea întotdeauna pe la cinci dimineața.

Yehya se întoarse sfios spre nevasta lui, Basima, care ducea pe cap coșul cu bucățile de prelată și pături, și îi spuse în șoaptă:

— Um Hasan, la anul hai să ne trezim înaintea lor. Nu-mi doresc decât să i-o iau cu un ceas înainte lui Salem, moșul ăla ştirb. Doar cu un ceas.

Basima dădu ochii peste cap. Bărbatul ei venea în fiecare an cu aceeași idee năstrușnică.

Când întunericul lăsă locul luminii, zgomotele culesului acelor fructe nobile începură să răsune pe dealurile albite de soare ale Palestinei – bufniturile produse de bețele cu care țăranii loveau crengile, zbuciumul frunzelor, pocnetele fructelor pe bucățile de prelată veche și pe păturile întinse sub pomi. În vreme ce munceau, femeile cântau cântece străvechi, iar copiii se jucau și erau dojeniți de mame când stăteau în calea culegătorilor.

Yehya se opri să-și frece gâtul înțepenit. „E aproape amiază“, își zise văzând că soarele se ridicase în tăriile cerului. Cu sudoarea șiroind, Yehya se îndreptă de spate și își privi pământul. Era un bărbat voinic, cu capul înfășurat într-un kaffiyeh alb cu negru și poalele veșmântului prinse în centura de la brâu, așa cum poartă țăranii. Privea frumusețea locurilor înconjurătoare. Iarba mătăsoasă înveşmânta dealurile ca o mantie verde, acoperind bolovanii, împresurând copacii şi urcându-se pe trunchiuri. Sanasil, parapetele de piatră la repararea cărora pusese și el umărul, ca să-l ajute pe bunicul său, șerpuiau de-a lungul dealurilor. Yehya se întoarse să-i privească pe Hasan și Darweesh. De câte ori izbeau cu bețele în ramurile măslinilor mușchii pieptului li se încordau sub veșmântul de pânză. „Ce băieți am!“ îşi spuse, mândru din cale-afară. „Hasan se face puternic, cu toate că are plămânii şubrezi. Slăvit fie Allah!“

Cei doi băieți se aşezau de o parte și de cealaltă a unui copac şi loveau crengile, în timp ce mama lor strângea păturile pline de măsline care aveau să fie duse la teasc și stoarse. În crângul alăturat, Yehya îl văzu pe Salem adunând și el recolta. „Moș fără dinţi.“ Yehya zâmbea, cu toate că Salem era mai tânăr decât el. Adevărul e că vecinul lui dăduse întotdeauna dovadă de înțelepciune și răbdare cum numai bunicii știu să aibă și asta se vedea pe fața lui veştejită de mulţii ani cât sculptase lemn de măslin sub cerul liber. După ce făcuse un pelerinaj la Mecca i se spunea Haj Salem și, odată cu acest titlu, devenise mai în vârstă decât Yehya. Pe înserat, cei doi aveau să fumeze hookah împreună, ciondănindu-se în privinţa cui muncise mai cu spor sau ai cărui fii erau mai vânjoși.

— O s-ajungi în iad dacă mai spui minciuni, moșule! spunea Yehya ducând pipa la gură.

— Moș? Tu ești mai bătrân ca mine, hodorogule! zicea Salem.

— Eu cel puțin am toți dinții în gură.

— Bine. Ia scoate tablele să-ți aduc aminte cine e mai bun.

— S-a făcut, știrb mincinos ce ești, fiu nevolnic al lui taică-tu!

An după an, nu încetau ciorovăiala decât când se apucau să joace table pufăind din pipe și se înverșunau să joace până când nevestele trimiteau după ei în mai multe rânduri.

Mulțumit de tihna dimineții, Yehya își făcu rugăciunea și se așeză pe cuvertura unde Basima pusese linte și makloobeh, mâncare cu carne de miel și sos de iaurt. Ceva mai încolo le lăsase de-ale gurii și lucrătorilor migranţi, care îi mulțumiseră cu recunoștință.

— Masa e gata! strigă către Hasan și Darweesh care tocmai terminaseră de spus a doua rugăciune salat din ziua aceea.

Așezați în jurul tăvii cu orez aburind și a farfuriilor cu sosuri și murături, membrii familiei așteptau ca Yehya să rupă pâinea în numele lui Allah.

— Bismillah arrahman arraheem, rosti el și băieții îi urmară exemplul, întinzând apoi mâinile, înfometați, ca să facă cocoloașe de orez și să le înmoaie în iaurt.

— Yumma, nimeni nu gătește ca tine! exclamă Darweesh lingușitorul, care știa cum să câștige bunăvoința mamei.

— Allah să te binecuvânteze, fiule, zâmbi aceasta și împinse o bucată fragedă de carne înspre el.

— Și cu mine cum rămâne? protestă Hasan.

Darweesh se înclină spre urechea fratelui său ca să-l tachineze:

— Nu prea te pricepi să vorbești cu femeile.

— Uite, dragule, spuse Basima rupând o bucată bună de carne și pentru Hasan.

Sfârșiră repede de mâncat și, ca de obicei, zăboviră îndelung la halaw și la cafea. Terminaseră toată treaba. Basima umpluse coșurile pe care lucrătorii aveau să le ducă la teasc. Băieții trebuiau să stoarcă partea de măsline care li se cuvenea chiar în ziua când le culeseseră, altminteri uleiul căpăta un gust rânced.

Dar înainte să se întoarcă mai aveau de făcut o rugăciune.

— Mai întâi să-i mulțumim lui Allah pentru mărinimia lui, le porunci Yehya și scoase un Coran vechi din buzunarul veșmântului lung, disdashe.

Cartea sfântă aparținuse bunicului său, care se îngrijise de crângul de măslini înaintea lui. Cu toate că nu știa să citească, lui Yehya îi plăcea să privească cuvintele frumos caligrafiate în timp ce recita sure din memorie. Cu capetele plecate, băieții își ascultară tatăl cum intona versetele coranice, apoi, când acesta le dădu voie să plece la teasc, o rupseră la fugă, coborând dealul cât puteau de repede.

Basima își aburcă un coș cu măsline pe cap, luă în fiecare mână câte o traistă de lână plină cu farfurii și mâncarea rămasă și coborî și ea dealul împreună cu celelalte femei care mergeau cu spatele drept, legănând pe cap ulcioare și felurite alte lucruri.

— Allah fie cu tine, Um Hasan! îi strigă Yehya soției.

— Și cu tine, Abu Hasan! îi răspunse ea. Să nu întârzii!

Rămas singur, Yehya să întoarse cu fața în direcția din care bătea briza, suflă ușor în ney și simți cum muzica se strecoară pe sub degetele lui, prin găurelele fluierului. Învățase să cânte la fluierul acela vechi de la bunicul său și melodiile îl apropiau de strămoși, îi aduceau în minte nenumăratele culesuri, pământul, soarele, timpul, dragostea și tot ce e bun pe lume. Ca de fiecare dată, când auzi prima notă, închise ochii și ridică din sprâncene, uimit de minunăția pe care acel biet fluier cioplit o scotea din răsuflarea lui.

La câteva săptămâni după cules, vechiul camion al lui Yehya era plin ochi – ceva ulei, dar mai ales migdale, smochine, diverse citrice și legume. Hasan pusese strugurii deasupra ca să nu se zdrobească.

— Mai bine nu v-ați duce până la Ierusalim, îi spuse Yehya lui Hasan. Tulkarem e doar la câțiva kilometri mai încolo și benzina e scumpă. Până și Haifa e mai aproape, iar piețele de acolo sunt la fel de bune. Nici nu știi ce câine sionist așteaptă ascuns în desiș sau ce englezoi nenorocit te oprește. De ce să pleci așa departe? întrebă cu toate că știa răspunsul. Faci un drum atât de lung ca să te întâlnești cu Ari?

— Yaba, mi-am dat cuvântul că mă duc, îi răspunse Hasan pe un ton oarecum rugător.

— Mda, de-acum ești bărbat. Ai grijă pe drum. Să-i dai mătușii tot ce-i trebuie și spune-i că am vrea să ne viziteze curând, spuse Yehya și apoi îi strigă șoferului, pe care toată lumea îl cunoștea și după trăsăturile căruia se vedea că sunt rude. Allah să te apere, fiule!

— Allah să-ți dea viață lungă, Ammo Yehya.

Hasan sărută mâna tatălui, după care îl sărută pe frunte – gesturi respectuoase care îi umpleau lui Yehya inima de dragoste și mândrie.

— Allah să-ți fie binevoitor și să te apere toată viața, fiule, îi spuse când Hasan se urcă pe platforma camionului.

Când mașina porni, Darweesh se apropie în galop, călare pe Ganoosh, armăsarul arab la care ținea ca la ochii din cap.

— Hai să ne luăm la întrecere. Îți dau un avans de o oră, fiindcă e încărcat camionul, îl îndemnă pe Hasan.

— Ia-te la întrecere cu vântul, Darweesh. Cu el să te pui, nu cu troaca asta veche. Hai, du-te, ne vedem la Ierusalim, acasă la Amto Salma.

Hasan îl urmări din ochi pe frate-său cum se îndepărtează parcă zburând pe calul fără șa. Pe cap avea o hatta înfășurată strâns ale cărei colțuri agăţau vântul trăgându-l după el. Darweesh era cel mai bun călăreț de prin părțile acelea, poate cel mai bun din țară, iar Ganoosh era cel mai rapid armăsar pe care îl văzuse Hasan în viața lui.

De-a lungul drumului prăfuit domnea liniştea deplină a crângului învăluit în mireasma lămâilor și a hennei sălbatice. Hasan deschise punguța pe care maică-sa i-o umplea în fiecare zi, apucă cu vârfurile degetelor o fărâmă din amestecul lipicios și o duse la nas. Inspiră adânc, atât cât îi îngăduiau plămânii lui astmatici. În timp ce oxigenul i se răspândea în sânge, deschise una dintre cărțile secrete pe care doamna Perlstein, mama lui Ari, îl sfătuise să le studieze.

DOI

Ari Perlstein

1941

Ari aștepta la Poarta Damascului, unde se întâlniseră cu patru ani înainte. Era fiul unui profesor german care fugise chiar după primele răbufniri ale nazismului și se stabilise în Ierusalim, unde familia lui închiriase o căsuță de la un palestinian de vază.

Cei doi băieți se împrieteniseră în 1937, în piața Babel Amond, în spatele cărucioarelor cu fructe și legume proaspete și al grămezilor de canistre cu ulei, stâlcite de cât fuseseră folosite, unde Hasan citea o carte de poeme arabe. Băiețelul evreu cu ochi mari și zâmbet timid se îndreptase spre Hasan. Mergea șchiopătând după ce un soldat din Cămășile Brune¹ îi rupsese piciorul și rana nu se vindecase cum trebuie. Ținea în mână o roșie mare, pe care a tăiat-o cu un briceag pe care îl scosese din buzunar. A păstrat pentru el o jumătate și pe cealaltă i-a întins-o lui Hasan.

— Ana ismi Ari. Ari Perlstein, zisese băiatul.

Împins de curiozitate, Hasan luase jumătatea de roșie.

— Bună zi! Shalom! – Hasan îi răspunsese cu singurele cuvinte pe care le știa în altă limbă decât araba și îi făcuse semn să se așeze.

Deși Ari putea rupe câteva cuvinte în arabă, nici unul nu vorbea limba celuilalt. Cu toate astea s-au apropiat repede unul de altul, fiindcă amândoi se simțeau la fel de neajutorați.

— Ana ismi Hasan. Hasan Yehya Abulheja.

— Salaam alaikum, răspunsese Ari. Ce carte citești? întrebase în germană, arătând cu degetul.

— Carte. Engleză. Asta, carte.

— Da. Carte. Kitab. Carte. Arabă. Da.

Izbucniseră amândoi în râs și mușcaseră iar din roșie.

Așa se legase o prietenie în umbra nazismului din Europa și a disensiunilor crescânde dintre arabi și evrei de acasă, o prietenie care se hrănise din inocența celor doisprezece ani pe care îi aveau cei doi băieţi, singurătatea poetică a cărților și lipsa de interes față de politică.

Deceniile de după război îi despărțiseră pe cei doi prieteni, îi povestea Hasan mezinei sale, o fetiță numită Amal, despre prietenul lui din copilărie.

— Mi-a fost ca un frate, zise Hasan închizând cartea care îi fusese dăruită de Ari în toamna copilăriei lor.

Cu toate că avea să crească în mod spectaculos, la vârsta de doisprezece ani Hasan era un băiat bolnăvicios, care șuiera la fiecare răsuflare. Din această cauză n-a putut să se alăture cetelor de băieți și nici să se prindă în jocurile lor belicoase. Cât despre Ari, el era mereu ținta batjocurii celorlalți școlari din cauză că șchiopăta. Amândoi erau firi retrase și de aceea se recunoșteau unul în celălalt și ambii, încă de la o vârstă fragedă, în lumea și pe limba lui, se refugiaseră în paginile scrise de poeți, eseiști și filozofi.

Ceea ce înainte fusese o călătorie plictisitoare la Ierusalim, pe care era obligat s-o facă din când în când, deveni o excursie săptămânală așteptată cu nerăbdare, fiindcă Hasan îl găsea pe Ari așteptându-l și își petreceau timpul învățându-se unul pe altul cum se spun „măr“, „portocală“ sau „măslină“ în arabă, germană și engleză. „Ceapa costă un piastru livra, doamnă“, repetau ei. Ascunși după mormanele de fructe și legume, le dădeau cu tifla băieților arabi de la oraș, ale căror vorbire afectată și haine elegante nu erau decât manifestări ale admirației servile față de britanici.

Ari se apucase chiar să poarte haine tradiționale arabe la sfârșitul săptămânii și nu rareori se întorcea la Ein Hod împreună cu Hasan. Fermecat de melodicitatea limbii și cântecelor arabe și de aromele mâncărurilor și băuturilor, Ari ajunse să stăpânească destul de bine limba și cultura prietenului său, lucru care avea să-l ajute în mare măsură să obțină un post de profesor la Universitatea Ebraică, câteva decenii mai târziu. La rândul lui, Hasan învăță să vorbească nemțește, să citească cu oarecare șovăială cărțile englezești din biblioteca doctorului Perlstein și să aprecieze tradițiile iudaice.

Doamna Perlstein ținea la Hasan și îi era recunoscătoare pentru prietenia pe care o legase cu fiul ei, iar Basima îl primea pe Ari cu aceeași afecțiune maternă. Cu toate că nu se văzuseră niciodată, cele două mame ajunseseră să se cunoască din cele povestite de fiii lor și fiecare îl trimitea pe băiatul celeilalte acasă încărcat cu mâncare și bunătăți, un obicei pe care Hasan și Ari îl îndurau bombănind.

Când împlinise treisprezece ani și mai avea un an de școală, Hasan l-a rugat pe tatăl lui să-i dea voie să studieze împreună cu Ari la Ierusalim. Însă acesta, temându-se că prea multă învățătură îl va îndepărta pe fiul lui de pământul pe care trebuia să-l moștenească și să-l cultive, s-a împotrivit.

— Cărțile doar o să te îndepărteze de pământ. Nici vorbă nu poate fi să te duci la școală cu Ari, și cu asta am terminat.

Yehya fusese convins că luase hotărârea corectă. Dar la mulți ani după aceea, consternat, regreta din suflet și își reproșa că nu-i dăduse lui Hasan ceva ce-și dorise atât de mult. Într-o bună zi, când locuiau cu toții în corturi la cheremul vremii neîndurătoare, nu departe de casa unde nu puteau să se mai întoarcă, avea să-i ceară iertare fiului său. Yehya, ajuns un refugiat care se veştejea, străin în pustietatea exilului, avea să plângă pe umărul lui Hasan și acestuia i s-a făcut milă de el.

— Iartă-mă, fiule, fiindcă eu nu pot să mi-o iert, se jelea Yehya.

Gândindu-se la acea hotărâre luată de tatăl său, dar și la suferința și părerea lui de rău, Hasan şi-a jurat că va munci pe brânci și că, în pofida salariului de mizerie pe care îl câștiga, copiii lui vor merge la școală. Tot cu gândul la acea hotărâre, Hasan avea să-i spună fetiței lui, mulți ani mai târziu:

— Habibti, tot ce ne-a mai rămas e învățătura. Făgăduieşte-mi că ai să te ții de ea cu dinții.

Și fetița avea să-i promită tatălui pe care îl adora.

Cu toate că Hasan n-a avut norocul să meargă la școală mai departe de clasa a opta, a continuat totuşi să înveţe cu ajutorul doamnei Perlstein, care, văzând că îi place cartea, îl trimitea acasă în fiecare săptămână cu traista plină de cărți, lecții și teme. Aceste lecții particulare au fost puse la cale de Basima și doamna Perlstein, ca să-l scoată pe Hasan din starea de deprimare în care se afla de câteva luni, după ce Yehya își spusese ultimul cuvânt în ceea ce privește educația fiului său.

— Salutare, frate!

Cei doi tineri s-au strâns în brațe, au dat mâna și s-au sărutat pe amândoi obrajii, așa cum fac arabii. Au descărcat camionul și l-au lăsat pe șofer printre ceilalți vânzători ambulanți. Înainte să se ducă acasă la Ari, cei doi prieteni au luat-o prin labirintul de străduțe pietruite din Orașul Vechi, ca să-și facă tabietul. De la piața Babel Amond s-au îndreptat spre el Qiyameh. Aromele din vasele de lut, mirosul melasei și al uleiurilor se răspândeau din prăvăliile în fața cărora vânzătorii stradali îmbiau trecătorii să se oprească și să guste. Au cotit-o pe Khan el Zeit, unde pieile tăbăcite și mătăsurile atârnate de pereții dughenelor le mângâiau obrajii. Câțiva pași mai încolo intrară în cafeneaua el Mahfouz.

— Două porții de tutun aromat cu miere și mere, strigă Hasan către vânzător.

— Nu cred că-ți face bine la plămâni, Hasan, a încercat Ari să-l oprească. Unchiul Yehya știe că fumezi?

— Sigur că nu!

Ajunşi la casa familiei Perlstein, Hasan scoase două tăvi cu halaw și knafe pentru doamna Perlstein.

— Din partea mamei, ca de obicei, spuse în germană.

— Mulțumesc, zise doamna Perlstein și luă dulciurile.

Era o femeie tăcută, înaltă și slabă și, gândea Hasan, văzând-o, n-ai fi zis că e bunătatea întruchipată. Se obișnuise ca, de câte ori o întâlnea, să-i privească cu atenție broșa pe care o purta întotdeauna – moștenire de familie. „Una, două, trei, patru… optsprezece.“ Avea obiceiul să numere micile perle din broșă în timp ce ea îi verifica temele.

De-a lungul anilor Hasan s-a dovedit un elev silitor, ager la minte. Lecțiile cu doamna Perlstein au continuat până a „absolvit“ și el, odată cu Ari, în 1943, anul în care cei doi tineri s-au îndepărtat pentru o vreme unul de celălalt: Ari își făcuse un mic grup de prieteni la școală, iar Hasan se îndrăgostise lulea de o beduină pe nume Dalia, care îl furase pe Ganoosh, armăsarul fratelui său.

TREI

O beduină nevrednică

1940-1948

Spre deosebire de căsniciile din vremea lor, aranjate încă de la naștere și limitate la membrii clanului familial, căsătoria lui Hasan cu Dalia s-a născut dintr-o iubire interzisă. El se trăgea din întemeietorii satului Ein Hod și moștenea pământuri întinse – terenuri cultivate, livezi și cinci crânguri mari de măslini. Dalia, la rândul ei, era fiica unui beduin al cărui trib venea să lucreze în sat și care până la urmă s-a stabilit acolo.

Dalia, cea mai mică dintre douăsprezece surori, era o fată îndărătnică și nu punea preț pe convenții. Cu toate că taică-său rupea cureaua pe ea, Dalia uita să-și acopere capul cu un jihab când ieșea din casă și lăsa vântul să-i joace prin păr. Spre deosebire de fetele cuminți, își ridica poalele rochiei ca să fugă după câte o șopârlă, își păta de noroi frumoasele broderii de pe thobe și le sfâșia în țepii cactușilor. I se întâmpla deseori să uite să-și golească buzunarele de gândacii nemaivăzuți și cărăbușii pe care îi adunase în ziua aceea, din care pricină mai încasa o bătaie și de la maică-sa. Dar firea ei năvalnică o împingea din nou spre apucăturile acelea de neînţeles. Se simțea cât se poate de bine în compania micilor ei taine cu șase sau opt picioare până când dădu peste unul cu patru picioare, un cal numit Ganoosh.

Tânărul stăpân, un băiat despre care știa că se numește Darweesh și că e fiul lui Yehya Abulheja, se oferi să o ia la plimbare într-o zi când se întâmplă să o vadă cutreierând dealurile. Numai că ea nu putea accepta să călărească alături de un băiat. Taică-său i-ar fi tras o bătaie zdravănă dacă ar fi auzit una ca asta.

— Nu, răspunse apăsat, cu toată seriozitatea de care era capabilă la cei unsprezece ani ai ei, dar, de cum rosti cuvântul, pe față i se ivi un zâmbet care spunea „poate“.

Darweesh îi zise cu blândețe:

— M-aș mulțumi doar să merg în fața ta și mă jur pe onoarea mea că n-am să întorc capul să mă uit cum stai pe cal.

Părea un băiat în care poți avea încredere și cât vedeai cu ochii nu se zărea nici ţipenie pe dealuri. Dalia privi în jur, scrutând întinderea tăcută care se unduia asemenea unor valuri. Inima ei era neprihănită.

— Cum mă urc pe el?

— Îţi arăt cum fac eu și încearcă și tu după ce mă întorc cu spatele, îi răspunse Darweesh.

Ganoosh nu se împotrivi când fata cea slăbuță se aburcă în spatele lui și merse încet mai departe. Dar pe ea o cuprinse dintr-odată teama că ar putea fi prinsă cu un băiat și calul lui. Îi ceru să se oprească și, de cum puse piciorul pe pământ, o rupse la fugă.

După câteva săptămâni se întoarse în același loc, ca să-şi aștepte superbul ei secret cu patru picioare și iată că acesta sosi împreună cu Darweesh, iar ea retrăi clipele de magie. Păstrară secretul mai bine de doi ani, timp în care Dalia învăță să călărească singură. Darweesh ar fi făcut orice i-ar fi cerut ea, nu trebuia decât să vorbească. Însă în tot acest timp n-au schimbat nici un cuvânt în afară de cele rostite în prima zi. Când o zărea venind, Darweesh privea cuviincios în altă parte, se întorcea cu spatele și îl ținea pe Ganoosh cât își ridica ea veșmântul și pantalonii de dedesubt, încăleca și pleca. Apoi o aștepta să se întoarcă și relua același ritual al modestiei, de astă dată pe de-a-ndoaselea.

În ochii sătenilor Dalia era mai degrabă o țigancă sălbatică, născută din poezia și culorile beduinilor, decât o fiinţă în carne și oase. Unii găseau chiar că fata seamănă cu diavolul și o convinseră pe mama ei să aducă un sheik care să-i citească versete din Coran deasupra capului. Cei mai mulți erau convinși că, odată cu vârsta, fata va renunța la apucăturile ei. Dar, până la urmă, cu toții au fost de părere că trebuia „dezvățată“. Avea acum aproape paisprezece ani și trebuia să se dezbare de purtările ei de copil care nu se sinchisește de ceilalți.

— Dezvaț-o, bate-o, învaț-o să se poarte! îi spunea altă beduină mamei Daliei. Uite-o cum mănâncă portocala aia! Își face familia de râs. Și toți băieții se zgâiesc la ea.

Sătenii o disprețuiau pe Dalia. Clinchetul brățărilor pe care le purta la glezne le scotea din minţi pe femei. Ba mai mult, le înfuria faptul că nu-i păsa de zeflemeaua lor. Puterea cu care trecea peste orice, fără regrete, emana din toată ființa ei, până și din părul ei, amintindu-le de o stare de grație de care se bucuraseră și ele odată, dar de care se lepădaseră de bunăvoie. Nepăsarea aproape vulgară a Daliei stârnea o atracție sexuală, cu atât mai intensă, cu cât fata nici nu se gândea la așa ceva.

Basima, Um Hasan, era de părere că Dalia e o hoață păcătoasă, fără pic de rușine, după ce aceasta „furase“ calul fiului ei Darweesh, ca să găsească pe ascuns puțină tihnă după plictiseala și osteneala culesului de măsline. N-ar fi aflat nimeni dacă Dalia n-ar fi căzut și nu și-ar fi frânt glezna, stârnind un scandal care a atras atenția lui Hasan. Întreg satul nu vorbea decât de ea. Darweesh ar fi vrut să-i ia apărarea, dar își dădea seama că, dacă s-ar fi amestecat, pedeapsa pe care ar fi primit-o fata ar fi fost mult mai grea.

Copleșit de rușine, tatăl Daliei s-a jurat că va zdrobi obrăznicia fetei o dată pentru totdeauna. Ca să-și spele obrazul, a legat-o pe Dalia de un scaun în mijlocul satului și i-a pus un fier înroșit pe mâna cu care furase calul, faptă pe care fusese forțată s-o recunoască.

— Asta? Întinde-o, ca s-o ard cum trebuie, a zis el spumegând de furie și Dalia a întins palma dreaptă. Și dacă țipi am să ți-o ard și pe cealaltă, a adăugat, întorcându-se ca să capete aprobarea celor adunați în jur.

Dalia n-a scos nici un sunet când fierul încins i-a ars palma dreaptă. Din mulțime s-au auzit icnete.

— Ce cruzi sunt beduinii, a zis o femeie, iar alți câțiva l-au implorat pe tatăl Daliei să se oprească pentru numele lui Allah, fiindcă Allah e milostiv. Al Rahma.

Dar bărbatul trebuie să fie stăpân în casa lui.

— Onoarea mea va fi fără pată! Dați-vă îndărăt, e dreptul meu! le-a cerut beduinul.

Era dreptul lui. La hawla wala quwatta ella billah.

Dalia a închis durerea înlăuntrul ei și mirosul oribil de carne arsă i-a pârjolit viața până în străfunduri. Complicitatea cu natura, legătura lăuntrică a părului ei cu vântul, clinchetul bănuților prinși de brățările de la glezne, mirosul dulce al sudorii ei când muncea, culorile ei ţipătoare, de țigancă, toate astea se preschimbară într-o grămadă de cenușă în ziua aceea, în mijlocul satului, sub albastrul cerului. Poate că, dacă ar fi țipat, focul n-ar fi pătruns așa de adânc în ființa ei. Însă n-a țipat. Privea țintă, fără să clipească. A prins chinul în palmă și l-a ținut strâns, încleștând din dinți în timp ce lacrimile îi brăzdau fața. De atunci a rămas Dalia cu obiceiul de a-și freca fără să-şi dea seama degetele mâinii drepte înainte și înapoi în palmă și de a scrâșni din dinți, lăsând impresia că ținea în pumn ceva viu, care se zbătea să scape.

*
*      *

Stoicismul fetei de beduin a înspăimântat-o pe Basima, care n-a dorit să aibă de-a face cu acea familie, căci nu putuse să nu bage de seamă cât de atent o urmărea Hasan cu privirea pe Dalia când îşi ducea la îndeplinire treburile zilnice în sat sau pe câmp.

Pentru Basima Dalia era o „beduină nevrednică“ care nu putea să aducă decât necazuri în pașnicul lor sat. Temerile cele mai negre i s-au adeverit atunci când fiul ei, tânărul Hasan Yehya Abulheja, n-a mai rezistat frumuseții semețe a Daliei și spiritului ei neîmblânzit și s-a hotărât să se însoare cu ea.

Cu neclintirea de care avea să dea dovadă toată viața și cu binecuvântarea șovăielnică a tatălui său, Hasan a pus-o pe maică-sa în fața hotărârii luate.

— Yumma, căsătoria nu e un păcat, a zis el încercând s-o împace.

— Nu, nu, nu și iar nu!

Basima își ieșise din minți. În toiul scandalului, flutura din brațe, îşi smulgea hainele de pe ea și îl implora pe Allah, se izbea cu pumnii în piept, se plesnea peste față. Își jelea umilirea și blestema ziua când „beduina aia“ pusese piciorul în Ein Hod. Rușinea de acum era nimic față de cea pe care avea s-o încerce când va aduce vestea nesupunerii fiului ei și a refuzului acestuia la cunoștința verișoarei lui, cu care era logodit.

— Ya, Abu Hasan, ce-o să spună lumea despre noi? se tânguia la bărbatul ei.

Yehya încerca s-o ia cu binișorul.

— Lasă, Um Hasan. E bărbat de-acum. Nu putem să-l forțăm.

Însă ea îi dădea mai departe, ca și cum nu-l auzise.

— Și cum rămâne cu cuvântul dat? I-am promis unei fete că o ia fiul nostru de nevastă și pe urmă îl lăsăm să facă după capul lui? Cu ce a greșit nepoata mea nevinovată de e dată la o parte de o beduină hoață și spurcată?

— Asta e voia lui Allah. Treacă de la tine, femeie! Sioniștii întorc țara pe dos și tu te faci foc și pară fiindcă fiul tău vrea să se însoare cu o fată frumoasă pe care tu n-o placi. Tu nu auzi știrile la radio? Că în fiecare zi blestemații de sioniști îi ucid pe britanici și pe palestinieni? Se descotorosesc întâi de britanici ca apoi să se poată descotorosi de noi, și toți sunt prea proști ca să înțeleagă ori să facă ceva.

Yehya își luă bastonul într-o mână și ney în cealaltă și ieși, scârbit de temerile lui, care nu încetaseră să se adâncească de când BBC transmitea aproape zilnic relatări despre actele de terorism comise de bandele tot mai militarizate ale sioniștilor.

Se opri pe treptele de marmură ale casei și suflă în dragul lui ney, mișcă degetele și ridică sprâncenele când scoase primul sunet. Cânta pentru copaci, ca să readucă simplitatea și pacea.

— Încetează! strigă Basima ieșind pe porticul desenat și pardosit de Yehya însuși cu plăci de ceramică; era furioasă.

— Într-o bună zi am să ți-l sparg, bombăni ea cu voce scăzută, ca să n-o audă vecinii, și plecă, de teamă că mersese prea departe.

Încă mai mormăia nemulțumită când trecu prin holul acoperit cu covoare persane, pe sub arcadele înalte, acoperite și ele cu țigle colorate, și intră în camera de zi, unde se căzni să se lase în genunchi ca să se așeze pe perna de pe pardoseală și să-și tragă sufletul. Cu mulți ani înainte Yehya voise să cumpere canapele, așa cum au britanicii, dar Basima se împotrivise; acum își zicea că ar fi fost mai bine să aibă canapele. Negăsindu-și liniștea, despături covorul de rugăciune ca să-i vorbească lui Allah. După ce rosti două rukaa se ridică și se îndreptă spre bucătărie, călcând pe covoarele persane întinse pe pardoseala de marmură. Ajunsă aici, se uită în jur la modelul din plăci de faianță verzi și albastre, creat tot de Yehya.

„O fi el încăpățânat, dar e artist, nimic de zis“, îşi spuse în sinea ei. „Ya, Yehya, cum poți să încuviinţezi la căsătoria asta?“

Oricât s-a rugat și a tunat și fulgerat Basima, Hasan a rămas neclintit în hotărârea lui. Singur, Darweesh înțelegea încăpățânarea cu care fratele lui se opunea mamei, căci și el era îndrăgostit de Dalia. Iar când familia s-a dus să ceară mâna Daliei, Darweesh a plâns, așezat lângă dragii lui Ganoosh și Fatooma, tovarășa lui Ganoosh, tot cal arab, dar care se deosebea de alții fiindcă avea o pată albă în frunte.

Tatăl Daliei se învoi pe loc, ușurat să scape de povara fiicei mezine, și două zile mai târziu, după cum era obiceiul, primi zestrea ei. În ziua aceea Dalia văzu prin găurelele făcute în plasa deasă care acoperea fereastra cum un alai de bărbați aduc bani și aur tatălui ei. N-a fost însă atât de impresionată de bogăția zestrei, cât de vederea lui Darweesh în rândul acelor bărbați.

Nu avea nici un cuvânt de spus în această situație, cu toate că gândul de a deveni aroosa o încânta, așa cum orice fetiță se bucură să se îmbrace ca o femeie în toată firea, însă ar fi dorit să fie mireasa lui Darweesh.

În ziua căsătoriei femeile din familie – mama, mătușile, surorile și verișoarele măritate – îi spălară și frecară fiecare părticică a trupului. O unseră de mai multe ori cu aeeda pe picioare, pe coapse, pe brațe, pe pântec și pe fese și apoi smulseră fășiile întărite. De fiecare dată, Dalia întindea gâtul ca să vadă cum micile smocuri de păr negru dispăreau cu fiecare smucitură, care-i scutura trupul asemenea unor șocuri electrice. Cel mai tare a durut-o pielea fină dintre picioare.

— Nu te îngrijora, fata mea, spusese mama depărtându-i picioarele. Bismillas arrahman arraheem.

Cu siguranța și îndemânarea unei moașe smulsese tot părul pubian care abia îi crescuse (și de care Dalia era atât de mândră) dintr-o singură mișcare, ceea ce o făcu pe Dalia să sară în picioare de durere. Femeile râseră din toată inima.

— Hai, fata mea, întoarce-te în lumea femeilor.

Iar când o mătușă văzu umezeala de pe coapsele Daliei, îi zise surorii ei:

— S-ar zice că fiica ta va fi o nevastă pe cinste.

Râseră iarăși în timp ce Dalia asista supusă la propria ei transformare.

Privi în oglindă cum liniile de kohl îi făceau ochii seducători și adăugau feței ei vârsta și maturitatea care îi lipseau. Acum era o aroosa, frumoasa care se afla în centrul culturii ei, și toate fetițele se uitau la ea așa cum se uitase și ea la alte mirese care erau pregătite pentru căsătorie.

Încărcată cu bijuterii care îi atârnau la gât, pe frunte, de încheieturile mâinilor, de glezne și la urechi, mireasa de paisprezece ani se căsători cu Hasan Yehya Abulheja într-o ceremonie fastuoasă. Nunta a fost pe măsura împrejurărilor: trebuia să spele obrazul tatălui Daliei, să ostoiască amarnica supărare a Basimei și să aline mâhnirea lui Darweesh.

Acoperită cu podoabe de aur care cântăreau cât jumătate din greutatea ei, mica mireasă a trăit nunta în tăcere, frecându-și fără încetare palma și ținând dinții încleștați, chiar și când invitații o sărutau și-i făceau urări de bine.

Înainte să se alăture femeilor, bărbații sărbătoreau separat evenimentul: sacrificau un miel, dansau, se veseleau cântând din gură și la felurite instrumente. Cu inima rănită, Darweesh conduse un dabke, dansul ritual în onoarea fratelui său, și ridică paharul în sănătatea mirelui cu iubire, tristețe ascunsă și resemnare față de voia lui Allah.

— Inshallah, acum vine rândul tău, frate, îi spuse Hasan din inimă, strângându-l în brațe.

— Inshallah. Cu voia lui Allah.

La zece luni după nuntă Dalia intră în grațiile sătenilor când dădu naștere unui fiu pe care îl numi Yousef. De atunci încolo, cu toate că avea doar cincisprezece ani, oamenii i se adresau respectuos cu „Um Yousef“, iar lui Hasan cu „Abu Yousef“.

Supărarea Basimei se mai domolise chiar și înainte ca Dalia să-l nască pe Yousef. Nu avea cum să nu fie impresionată de stăruința cu care Dalia îndeplinea treburile în casă, de îndemânarea cu care o ajuta pe mama ei să moșească femeile din sat la naștere sau de încântarea pe care o vedea pe fața fiului ei când era alături de soția sa. Pe deasupra, familiile se înțeleseseră ca Darweesh să se însoare cu nepoata care fusese părăsită de Hasan. În acest fel mândria Basimei a rămas neștirbită.

Lipsa de experiență a Daliei trezise instinctele materne ale soacrei ei, care s-a apucat s-o povăţuiască cum să fie mamă la rândul ei: când să dea copilului să sugă sau cum să-i trateze colicii. I-a dezvăluit secrete folositoare unei femei după naștere: cum să-și recapete fermitatea trupului și cum să stârnească din nou interesul soțului ei.

— Toate se duc până la urmă – sânii și coapsele se lasă, îi spunea Basima. Secretul e uleiul de măsline.

Şi-a mijit ochii, ca și cum punea ceva la cale, s-a dat mai aproape de Dalia și s-a apucat să-i descrie ce poțiuni de înfrumusețare învățase singură să prepare.

— Sunt secrete femeiești pe care n-am să ți le împărtășesc decât ție și, inshallah, nevestei lui Darweesh, de vreme ce Allah n-a binevoit să-mi dea fete.

Basima a dus-o pe Dalia în grădina ei cu ierburi de leac și i-a explicat la ce pot fi folosite. Nu mai putea de bucurie că avea o moștenitoare a imperiului ei de ierburi fermecate. O învățase deja pe Dalia cum să pregătească cutia cu leacuri pentru Hasan.

— Dar când vine vorba de frumusețe, totul începe cu uleiul de măsline. Pune frunze zdrobite de mentă și busuioc în ulei și freacă-te cu el pe corp ca să-ți păstrezi pielea elastică și pe cap, ca să-ți strălucească părul.

În scurt timp Basima și Dalia au învățat să țină una la alta și, încet-încet, s-a țesut între ele o legătură și un sentiment de afecțiune cum nici una nu mai cunoscuse până atunci.

La zece luni după nașterea lui Yousef, Dalia a născut un copil mort. A suferit cumplit, scuturată de friguri, s-a închis în cameră și n-a mai vrut să vorbească cu nimeni. O săteancă haină, vrând să se pună bine cu Basima, a profitat de tragedie ca să spună că nenorocirea Daliei era dovada nevredniciei ei.

— Nici nu mă mir. Se știe că beduinii nu se dau în lături să recurgă la magia neagră. Altminteri cum ar fi putut una ca Dalia să pună mâna pe un bărbat ca Hasan?

— Ieși din casa mea! a strigat Basima, i-a dat un brânci de-a trântit-o la pământ și s-a dus la Dalia. Gata cu jelitul, draga mea Dalia. Hai să punem niște soiuri noi de trandafiri în cinstea unui nou început.

Așa şi-a convins nora să iasă din muţenie și a pus capăt suferinței.

Trei ani mai târziu, pe când măslinii își pierdeau culoarea verde-argintie, o bombă a explodat în apropiere.

— Blestemați să fie sioniștii! Ce dracu’ vor de la noi ? a țipat Basima privind înspre fumul care se ridica şi înțelegând de astă dată temerile bărbatului ei.

Neliniștea i-a cuprins ca într-o gheară pieptul și inima. A simțit cum i se învârte capul, i s-au tăiat genunchi și a căzut printre tufele de trandafiri, cu mâna încleștată pe umărul drept. Încă era în viață când Dalia a venit în fugă lângă ea, chiar la timp ca să audă ultimele ei cuvinte:

— Binti, binti – fiica mea, fiica mea.

După moartea Basimei trandafirii ei dragi au rămas în grija Daliei. Îi încrucișa ca să obțină soiuri mai colorate sau mai parfumate, așa cum o învățase Basima, a mărit grădina și a plantat lângă mormânt un strat de trandafiri roșii vârstați cu alb. O dată pe săptămână, când se ducea la cimitir să îngrijească trandafirii, îl lua pe Yousef cu ea. Iar după câteva luni, după ce a născut al doilea băiat, Ismael, îl aducea și pe el într-o legătură purtată pe spate.

Dar pe măsură ce incursiunile sioniste s-au intensificat, a început să meargă singură la cimitir săptămânal, lăsând pentru o scurtă vreme băieții în grija rudelor, în satul unde erau la adăpost. Tocmai într-o astfel de împrejurare s-a întâmplat un accident, în urma căruia Ismael a fost rănit și a rămas cu o cicatrice pe viață.

Fiecare dintre membrii familiei a povestit în felul lui nefericita întâmplare. Singurul martor, Yousef, n-a vorbit niciodată despre asta, nici măcar când l-au întrebat.

La vremea aceea Yousef avea patru ani, statul Israel nu se născuse încă și Ismael se apropia de șase luni. Toată ziua se agitase și plânsese în leagănul în care dormise odată și tatăl lui. Cu toate că era vechi și hârbuit, Basima stăruise ca Dalia să-l folosească pentru copiii ei, fiindcă fusese binecuvântat de un şeic sirian, renumit pentru puterea lui de a-i vindeca pe bolnavi și cunoscut făcător de minuni.

Când Dalia era însărcinată cu Ismael, Basima se apucase să întărească zăbrelele leagănului cu bucăți de lemn de cedru, pe care le-a prins ea însăși cu cuie. A căptușit și a capitonat leagănul cu stofă cumpărată anume, pe care tot ea a prins-o în cuie. În timp ce Ismael plângea în leagăn și Dalia venea spre casă de la mormântul Basimei, Yousef a ridicat bebelușul din culcușul moale de pături albe, brodate, pe care Basima le cususe, dar nu apucase să le termine. Bebelușul era mai greu decât se aștepta el, ba încă mai și dădea din picioare, așa că Yousef l-a scăpat. În cădere, fața bebelușului s-a agățat de unul dintre cuiele bătute în leagăn, care i-a sfâșiat pielea de pe obraz până în colțul ochiului drept.

Ismael a rămas pe viață cu o cicatrice vizibilă, care amintea tuturor de pățania din ziua aceea, dar care până la urmă l-a ajutat să-și găsească adevărul.

1. Cămășile Brune – organizație paramilitară nazistă, fondată de Adolf Hitler, care a folosit-o ca să acceadă la putere.