© 2008, 2015 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5340-9

ISBN PDF: 978-973-46-5341-6

ISBN print: 978-973-46-5278-5

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Edvard Munch (1863-1944), Melancolie (ulei pe pînză, detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

OCTAVIAN PALER s-a născut la 2 iulie 1926, în comuna Lisa, judeţul Braşov.

Va urma, ca bursier, Liceul „Spiru Haret“ din Bucureşti (1937-1944), făcînd însă ultima clasă la Liceul „Radu Negru“ din Făgăraş şi susţinînd bacalaureatul la Sibiu, în 1945.

Este, concomitent, student la Facultatea de Litere şi Filosofie, respectiv Facultatea de Drept din Bucureşti (1945-1949). După absolvire, e recomandat de Tudor Vianu pentru a rămîne asistent la Catedra de Estetică, însă declină propunerea şi se angajează la Radiodifuziune. Aici va fi corespondent special, apoi redactor-şef adjunct la redacţia culturală. Este corespondent Agerpres la Roma, cîteva luni, la sfîrşitul anului 1964, iar în următorii ani director general al Televiziunii Române (1965-1968), director general adjunct la Radio (1968-1970), redactor-şef la România liberă (1970-1983).

Demis în 1983 din motive politice, se va pensiona medical în acelaşi an, reintrînd în „arenă“ odată cu Revoluţia din 1989, cînd devine director onorific al ziarului România liberă. Ulterior s-a aflat în aceeaşi postură la Cotidianul.

Scriitorul a debutat publicistic în 1958, cu versuri în Luceafărul, iar editorial, abia în 1970, cu volumul de poezii Umbra cuvintelor. Urmează, pe linia jurnalelor de călătorie sau pe cea a literaturii parabolice, volumele care i-au dimensionat statura de important autor contemporan: Drumuri prin memorie (Egipt-Grecia, 1972, Italia, 1974; ediţia a III-a, Polirom, 2009), Mitologii subiective (1975; ediţia a III-a, Polirom, 2008), Apărarea lui Galilei (1978; Premiul Academiei Române; ediţia a III-a, Polirom, 2009, 2013), Scrisori imaginare (1979; ediţia a V-a, Polirom, 2010), Caminante (1980; Premiul Uniunii Scriitorilor; ediţia a III-a, Polirom, 2010), Viaţa pe un peron (1981; ediţia a V-a, Polirom, 2011, 2014), Polemici cordiale (1983; ediţia a II-a, Polirom, 2008, 2013), Un om norocos (1984; ediţia a II-a, Polirom, 2008), Un muzeu în labirint (1986), Viaţa ca o coridă (1987; ediţia a II-a, Polirom, 2009), Don Quijote în Est (1993; ediţia a II-a, Polirom, 2010), Vremea întrebărilor (1995; ediţia a II-a, Polirom, 2011), Aventuri solitare (1996; ediţia a II-a, Polirom, 2008), Deşertul pentru totdeauna (2001; ediţia a II-a, Polirom, 2009, 2012), Autoportret într-o oglindă spartă (2004; ediţia a III-a, Polirom, 2010, 2015), Calomnii mitologice (2007; ediţia a III-a, Polirom, 2013).

În 2005 a primit Premiul Opera Omnia al Uniunii Scriitorilor. Octavian Paler a încetat din viaţă pe 7 mai 2007, la Bucureşti.

Io non mori, e non rimasi vivo.

Dante

1

Visam că fusesem suit pe o masă, gol, cineva mă lovea peste testicule cu nuiaua, iar eu plîngeam de ruşine, şi am fugit ca să nu mai aud rîsetele care însoţeau fiecare lovitură; apoi m-am văzut la un proces, unde eram judecat pentru că furasem haine să mă îmbrac, iar procurorul citea cu o voce peltică rechizitoriul, „cer condamnarea lui Daniel Petric la…“, restul n-am mai auzit deoarece, îmbrîncind uşierul, am fugit şi de-acolo şi m-am pierdut printre trecătorii care umpluseră străzile oraşului în noaptea de Paşti… Mirosea a primăvară, a sărbătoare, şi tot uitîndu-mă la lumînările aprinse care licăreau în întuneric m-am pomenit în faţa casei unde locuia tata. Am vrut să trec mai departe, n-avea rost să-l caut după atîta vreme tocmai în noaptea de Paşti, cînd am auzit o bătaie în geam. M-am oprit intrigat. Casa era cufundată în beznă, nu venea dinlăuntru nici un alt semn de viaţă. Şi deodată m-am gîndit că tata, rămas singur în noaptea de Paşti, intrase în agonie şi cerea ajutor. Am luat-o la fugă, dar pe măsură ce alergam auzeam şi mai tare degetul care bătea în geam şi, după un timp, am înţeles că eram urmărit. Numeroşi oameni cu lumînările aprinse fugeau după mine şi, în loc să se stingă, flăcările lumînărilor creşteau, unindu-se într-un incendiu uriaş. Ca să scap de urmăritori, m-am refugiat într-o pivniţă. De cum am coborît treptele umede am simţit, cu groază, că mi se încolăceşte ceva apăsător pe piept. Am ieşit imediat, să cer ajutor celor care mă urmăreau, dar acum străzile erau pustii, nu se mai vedea nici o lumînare aprinsă, un întuneric de nepătruns domnea peste tot. Disperat, m-am oprit la prima casă şi am bătut în geam. Nu mi-a răspuns nimeni, în schimb am auzit pe cineva fugind, ieşind din curte, apoi pe poartă şi pierzîndu-se în întuneric. La fiecare casă unde băteam în geam se întîmpla acelaşi lucru; oamenii o luau la fugă. Nu vedeam decît umbre care se îndepărtau grăbite şi se topeau în noapte. Pînă la urmă, tot încercînd în zadar să găsesc pe cineva care să mă ajute, m-am pomenit afară din oraş. Mergeam din ce în ce mai greu, abia respirînd, şi-mi simţeam inima gata să plesnească. Probabil din pricina asta am alunecat şi m-am rostogolit într-o rîpă. Cînd m-am oprit în sfîrşit şi m-am ridicat dintre bălăriile între care căzusem, am descoperit că mă aflam între ruinele unei vechi arene. De jur împrejur, la o distanţă nu prea mare, se ridica un zid înalt. Eram fericit acum deoarece scăpasem de apăsarea de pe piept, inima îmi bătea aproape normal, zorită numai de emoţia prin care trecusem, iar deasupra mea cerul se spuzise de stele. Abia cînd m-am dezmeticit am priceput că nimerisem într-un fel de capcană şi m-a cuprins din nou teama. M-am aşezat între bălării ca să mă gîndesc ce trebuia să fac. Să încerc să escaladez zidul? Părea imposibil. Nu mă simţeam destul de puternic pentru asta. Să-l acopăr cu flori şi ghirlande de buruieni, ca să nu-l mai văd, să nu mă demoralizeze şi să cultiv apoi pămîntul, aşteptînd să apară într-o zi acolo şi o femeie pe care s-o iubesc? Ea mi-ar fi alungat urîtul şi ar fi născut copii care la rîndul lor, crescînd, ar fi cultivat pămîntul şi ar fi făcut alţi copii. Sau să mă culc pe spate, cu faţa la stele? La urma urmei, cerul înstelat se vedea şi de-acolo, în toată splendoarea lui, la fel ca de oriunde. Dar nu, nu mă puteam resemna să rămîn acolo. Singura soluţie era să mă rog lui Dumnezeu să mă ajute să scap din capcană. Şi chiar am început să bolborosesc, speriat, o rugăciune cînd mi-a trecut prin minte că Dumnezeu este Marele Dresor în faţa căruia tremură toate fiarele pămîntului şi că eu, ah, cît de bine cunoşteam mirosul de la circ, mă aflam de fapt într-o cuşcă pe acea mică bucată de pămînt, înconjurată de un zid înalt, de unde Dumnezeu, la cererea oamenilor, vroia să mă scoată printr-un act de supunere necondiţionată care avea valoarea unei capitulări. Mi-am încleştat imediat buzele şi mi-am înfipt unghiile în carne ca să nu mai spun nici un cuvînt din rugăciune. Eram gata chiar să scot un urlet de fiară îndîrjită, ca să-mi dau curaj, cînd am auzit un sunet cunoscut, a cărui provenienţă n-o puteam totuşi preciza. Am ciulit urechile, m-am concentrat îndelung şi în cele din urmă m-am lămurit. Erau valurile unei mări. Dincolo de zid se găsea aşadar o mare. Această descoperire m-a umplut de bucurie, fiindcă totdeauna iubisem marea, iar bucuria mi-a dat puterea pe care n-o aflasem ceva mai devreme în disperare. M-am agăţat cu unghiile de fiecare accident al zidului, mi-am jupuit mîinile şi genunchii pînă ce, cu un suspin de uşurare, am reuşit să-l escaladez. Grăbindu-mă să cobor, fericit de isprava mea şi nerăbdător să mă arunc în primul val ca să mă spăl de sînge şi să simt mirosul mării, am alunecat, am căzut din nou şi m-am trezit. M-am trezit în patul meu, în camera mea, la azilul de bătrîni despre care vreau să vorbesc. Lăsasem fereastra deschisă cînd mă culcasem şi de-afară, de pe ţărm, vuietul mării se auzea foarte clar în liniştea dimineţii.

Am tras pătura peste mine, încercînd să adorm din nou. Dar îmi fugise somnul. Îmi părea rău că nu ajunsesem la sfîrşitul visului şi, ca să mă consolez, m-am gîndit că poate nu ajungem niciodată la finalul viselor, totdeauna ne trezim înainte de a cunoaşte ce se întîmplă pînă la urmă; idee care mă persecută acum, dar peste care am trecut repede atunci. M-am sculat, mi-am aprins o ţigară şi m-am dus la fereastră. Încă nu se făcuse ziuă. Noaptea mai atîrna deasupra mării ca o zdreanţă murdară care se destrăma. La ora aceea pe ţărm nu era nimeni. Doar pescăruşii dădeau ocol stîncilor de marmură, unde urma să fie cimitirul cel nou. Brusc, mi-am amintit de durerile mele de stomac şi de sfatul lui Dinu. Nu mai trebuia să fumez avînd stomacul gol. Probabil din pricina acelui obicei prost mă alesesem cu un ulcer care mă supăra în fiecare primăvară şi toamnă. Am strivit ţigara în scrumiera improvizată dintr-o cutie de conserve şi am aprins o mică lampă cu spirt ca să-mi încălzesc un ceai. N-aveam altceva. Ceai cu biscuiţi. După ce-am mîncat, mi-am aprins o nouă ţigară şi m-am întins în pat. Mă preocupa visul din care abia mă desprinsesem şi care, dincolo de unele amănunte trăite, înfipte ca nişte spini în carnea mea, fusese destul de exact în esenţa lui; undeva în memoria mea exista într-adevăr un zid, care mă despărţea de trecutul meu.

Cînd ţigara a ajuns să mă ardă la degete, m-am ridicat, am strivit-o în scrumieră şi m-am dus din nou la fereastră. Aerul dimineţii îmi făcea bine, era răcoros şi plăcut muşcător. Acum marea se vedea pînă departe, iar orizontul ardea ca o presimţire. Din clipă în clipă, soarele trebuia să răsară. Mi-am adus aminte ce-mi zisese Moaşa în ajun: „Simte-te bine, domnule sculptor, ca în vacanţă, de ce te grăbeşti? Doar nu te sileşte nimeni să te grăbeşti. Profită de asta, cît timp mai poţi. În locul dumitale m-aş duce pe ţărm, aş face o baie în mare, m-aş plimba. În sfîrşit, dacă ai chef, du-te în cătun. Ia-l pe amicul dumitale, doctorul Dinu, să-ţi arate plăcerile cătunului. În mocirlă, la vînat de cerbi, şi prin case la vînat de văduve“. Şi rîsese cu poftă, foarte mulţumită de umorul ei. Mă plînsesem că Bătrînul uitase parcă de mine după ce mă chemase acolo. Trecuseră mai multe săptămîni de la sosirea mea şi nu primisem de la el nici un semn că dorea să discute cu mine despre noul cimitir pentru care venisem. Moaşa evitase cu abilitate un răspuns exact. După obiceiul ei, se folosise de o glumă pipărată ca să iasă din încurcătură. Dar n-am contrazis-o. Învăţasem, în împrejurări foarte pedagogice, să nu-i contrazic pe cei ce reprezentau autoritatea şi să nu intru în conflict cu nimeni îmbrăcat în uniformă, chiar dacă era vorba doar de un halat alb. Cînd un doctor îmi da o reţetă, o băgam în buzunar, prefăcîndu-mă că voi înghiţi ce mi se recomanda să înghit. Cu atît mai mult n-avea rost s-o înfrunt pe Moaşa; ea se ocupa de administraţia azilului şi de mult timp nu-mi mai îngăduiam să mă arăt isteţ cu cei de care depindeam într-un fel.

Am ieşit pe ţărm, am făcut o baie în mare, care m-a înviorat de-a binelea, după care m-am dus să-l caut pe Dinu. În definitiv, ideea Moaşei nu era deloc rea. Tot nu fusesem eu niciodată în cătun. Îl cunoşteam numai din poveştile exaltate ale bătrînilor, cărora le străluceau ochii cînd vorbeau despre acea mică aşezare de pescari, de dincolo de baltă, ca despre un paradis interzis. Dar Dinu mi-a spus că abia după-amiază, cînd se mai debarasa de treburi, putea să meargă cu mine. „Eu îmi cîştig pîinea“, a rîs el, făcînd aluzie la faptul că, aşteptînd să mă cheme Bătrînul şi să moară cineva, ca să cioplesc prima piatră funerară în cimitirul de marmură, eu n-aveam practic nici o obligaţie. Drept care m-am întors în cameră, încercînd să mai dorm un ceas, două. N-a fost însă chip. Cum m-am lungit în pat, am constatat că baia în mare nu mă spălase şi de mîlul visului care-mi stăruia în minte, mă preocupa.

Şi înţeleg de ce. A fost prima oară cînd mi-am dat seama clar că nu mai eram foarte sigur de trecutul meu şi că raporturile mele cu el nu mai sînt cele normale; mi-l amintesc fragmentar, cu fisuri, cu pete albe, cu semne de întrebare, dar ceea ce îmi aduc aminte mă urmăreşte şi în somn. Poate că amintirile mele s-au amestecat cu ale altora, ca apele rîurilor în mare, sau, poate, am uneori senzaţia că în evenimentele trăite există aluviuni din vise numai fiindcă nu sînt sigur cîtă autenticitate există în întîmplările care m-au împins pe acel ţărm, unde am cioplit morminte de marmură pentru bătrînii azilului, şi de-acolo în acest pod aşteptînd să vină furtuna, să-mi joc ultimul rol, de pilot de furtună. Sînt momente cînd mă îndoiesc de unele lucruri, că am făcut Şcoala de Belle Arte, că am fost însurat, că am stat la închisoare şi am visat să eliberez animalele de la un circ. Pe urmă îmi spun că asta n-are importanţă; ceea ce ni se pare că am trăit ne exprimă la fel de bine ca amintirile autentice. Trecutul poate fi ca păcatul originar pe care nu l-am săvîrşit noi, însă îl plătim noi. Orice e cu putinţă în lumea asta, inclusiv ca vinovaţii să se îmbrace în robă de judecători şi să condamne victimele. După cum e foarte posibil ca absolut totul să fie real, să-mi aparţină, şi ca impresia de nesiguranţă pe care o am să nu fie altceva decît o viclenie a instinctului meu de conservare, o încercare, de care nu sînt pe deplin conştient, de a mă menaja, de a-mi uşura situaţia în propriii mei ochi sau de a pune măcar o îndoială în locul explicaţiilor pe care nu izbutesc să mi le dau. În orice caz, nu-i mai iau în derîdere pe cei ce vorbesc de infern; există infernuri trăite şi nu totdeauna cei care le-au străbătut sînt inocenţi.

În semn de penitenţă, m-aş putea condamna să rămîn aici – dar cît s-ar putea trăi aşa? Pentru dinţii ascuţiţi ai guzganilor, problemele mele n-au, bineînţeles, nici o importanţă, în schimb trecutul meu ciopîrţit, îndoielnic şi tiranic mă sileşte să mă întorc mereu în urmă, cu ochii deschişi sau în vis, şi să pun cap la cap amintirile vii, înainte ca furtuna pe care o aştept să măture şi să purifice totul, pentru a înţelege cum a început (s-o numesc boală? ruptură? soartă? – Dinu i-a zis o dată schizofrenie, întrucît, ca psihiatru, nu vroia să opereze cu noţiuni aproximative, dar nu-mi place cuvîntul, sună prea brutal, şi nici nu ştiu dacă e întru totul exact) şi cînd? pricina care m-a împins să lupt împotriva mea cu o tenacitate penibilă, să afişez de timpuriu, cu o mare seriozitate, resentimente în care nu credeam şi să ascund cu grijă afecţiuni în care credeam. De cum deschid ochii, privesc printre scînduri cerul, pîndesc zgomotele posibile din hangar, cu toate că din momentul în care m-am suit în acest pod n-am auzit pe nimeni umblînd pe-acolo şi, cînd nu mai am nimic de făcut, zic şi eu că e plictisitor să nu te înşeli niciodată; apoi mă analizez, simţind în gură gustul sălciu al tuturor prostiilor în care m-am avîntat cu înflăcărare.

Şi pe urmă nu ţin să mă căiesc, să fiu iertat. Pentru atît de puţin n-aş sta aici la pîndă. Şi spun asta fiindcă m-am debarasat de modestie ca de o cămaşă de forţă în cimitirul de marmură. Îmi doresc ceva mult mai important decît iertarea acum, iar întrucît ştiu că fiecare pierde pentru sine, dar dacă reuşeşte să-şi dea sieşi un sens, va reuşi să dea şi lumii unul, mă feresc să-mi ascund păcatele ca animalele care îşi ascund excrementele şi mă lipsesc, nu dezinteresat, de orice scuză; în fapt, mărinimoşii te pot umili mai rău decît cei mai cîrcotaşi acuzatori, acoperindu-ţi eşecul, ca pe o murdărie, cu mila lor.

Uneori înclin să cred că, dacă ar fi rugaţi să spună ce ştiu, pescarii din cătun ar ridica din umeri, tăcînd, apoi s-ar uita ţintă în ceştile lor de cafea pentru a-i da de înţeles celui care i-a întrebat că din punctul lor de vedere discuţia e încheiată. Aşa făceau şi cu noi, cu mine şi cu Dinu, cînd mergeam să vînăm cerbi în mlaştină. Ori poate s-ar mira auzind de azil. „Ce azil? Un azil de bătrîni? Nu, n-a existat niciodată prin părţile noastre aşa ceva“, ar zice, poate. „Bine, bine, dar cenuşa?“ mă pomenesc şoptind. La care ei ar adăuga plictisiţi: „Au ars nişte bălării.“ „Şi cerbii?“ „Care cerbi?“ „Un sculptor pretinde că a cioplit pietre funerare în stîncile de marmură de pe ţărmul mării şi că vîna aici în mlaştină cerbi.“ „A trecut unul cam nebun prin cătun, e drept, dar nu mai ştim nimic despre el. Cît priveşte cerbii, au existat cîndva cerbi în pădurea de sălcii de lîngă mlaştină, dar a dat o molimă în ei şi au pierit cu toţii. Asta s-a întîmplat demult.“ După care, socotind că au fost mult prea guralivi, pescarii s-ar închide în muţenia lor… Dacă trecutul ar fi la fel de mut sau dacă ar trece ca pojarul fără să lase urme, aş fi tentat, poate, să le dau cu tifla guzganilor, cum făceam cu oamenii respectabili pe vremea cînd nu eram decît un mucos obraznic. Din fericire, aşa ceva nu mai e cu putinţă. Confuz, ros de semne de întrebare, dar sîcîitor şi lipit de umerii mei ca o cocoaşă, pe care o voi duce cu mine în mormînt, trecutul mă împiedică să scap cu jumătăţi de măsură.

2

Unii sînt de părere că e bine să greşeşti la o vîrstă cît mai fragedă şi că erorile sînt cu atît mai grave cu cît le comiţi mai tîrziu. Nu mai ai timp să înveţi din ele. Din acest punct de vedere, nu pot să mă plîng. Soarta m-a ajutat să greşesc grav la o vîrstă cînd alţii abia îşi julesc genunchii. Destinul m-a luat de mînă într-o după-amiază, m-a scos pe stradă şi m-a dus pînă la micul cimitir din cartierul nostru, un cimitir aproape părăsit, năpădit de ierburi şi de păsări. Intrasem de multe ori acolo, cu celelalte haimanale cu care mă înhăitasem, cum zicea tata, să ne jucăm printre morminte, dar niciodată nu-mi trecuse prin cap să pătrund singur. Dar ziua aceea mă aştepta să mă împartă în două fiinţe, una care eram şi una care vroiam să par. Şi, Doamne, cît soare există la începutul acestei rupturi! Dacă lumina are miros, atunci după--amiaza aceea mirosea toată a lumină, a suc de lumină; lumină care se scurgea blîndă, cucernică şi mieroasă pe brazii tineri din gardul dărăpănat, pe pietrele funerare, pe florile şi ierburile grase ce acopereau mormintele. Cerul era limpede ca un pahar bine spălat, iar soarele cobora încet dincolo de acoperişul bisericuţei în jurul căreia apăruse cimitirul.

Ducîndu-mă înlăuntru, destinul mi-a arătat ce era necesar: să citesc numele de pe pietrele funerare. După aceea s-a retras şi a aşteptat să fac eu ce-i revenea lui. Şi am făcut, într-adevăr. Am mers de la o piatră funerară la alta, încercînd să silabisesc numele săpate pe ele. Învăţasem să mă descurc cît de cît cu alfabetul înainte de a mă duce la şcoală, de la un librar care mă punea să-i car pachete de cărţi de la magazie, şi mă distra să-mi pun la încercare bietele mele cunoştinţe de care eram foarte mîndru. La numele complicate mă împiedicam. Nu reuşeam să le pronunţ. Renunţam şi treceam mai departe, căutînd altele mai simple. Pietrele funerare erau în general modeste; cele mai multe, putrezite sau înverzite de licheni. La un moment dat am ajuns însă în dreptul unui mormînt frumos, bine întreţinut, plin de flori şi cu o cruce mică de marmură neagră, avînd un medalion de porţelan cu imaginea unui copil bucălat şi surîzător. Poate că atunci destinul a tresărit, dacă aţipise cumva. N-ar fi vrut să trec mai departe. Acel mormînt era motivul pentru care mă adusese acolo, în cimitir. Dar s-a liniştit şi a surîs ironic probabil cînd a văzut că silabiseam numele de sub medalionul de porţelan. Ştia că păşisem pe cărarea lui. Nu mai puteam evita să alunec.

Nu-mi venea să cred. M-am uitat încă o dată la fotografie, apoi la literele săpate în piatră, fără să pricep nimic. Era numele meu. De fapt, iniţiala prenumelui meu, Daniel, şi numele întreg, Petric, dar în clipa aceea nu bănuiam că avusesem un frate, care se chemase Dinu.

Am plecat acasă destul de tulburat, dar hotărît să nu suflu o vorbă despre descoperirea mea. În săptămînile următoare am pus tot felul de întrebări ocolite rudelor şi vecinilor, fără să mă dau de gol, pînă ce am aflat adevărul. La drept vorbind, nu înţeleg prea bine ce s-a petrecut cu mine atunci şi de ce m-am răzvrătit cu atîta înverşunare împotriva unui mort. Fapt e că m-am pomenit deodată gelos la culme pe Dinu şi că zîmbetul lui îngeresc mi-a devenit nesuferit, dîndu-mi o poftă devoratoare de a semăna unui diavol. Eram pregătit, fără îndoială, prin temperament şi prin caracter pentru această dorinţă şi nu aşteptam poate decît un prilej, un pretext, ca să mi-o pun în aplicare, dar a jucat un rol important, bănuiesc, în reacţia mea şi revelaţia – o, cît sînge rău mi-a făcut! – că, în contrast cu răceala ce mi-o arăta mie, tata îl iubise enorm pe Dinu – care, ziceau vecinii, fusese un băiat extrem de cuminte. Într-o iarnă, jucîndu-se îmbujorat şi fericit, se îmbolnăvise de pneumonie. Trupul lui de înger şubred rezistase doar trei zile. După care a murit.

Am înţeles că, zguduit de moartea fratelui meu, care îi lăsase în suflet o rană nevindecată, tata dorise în sinea lui ca eu să umplu un gol. Şi îmi închipui ce neplăcut i-a fost să constate că nu-i semănam lui Dinu în nici o privinţă. Printr-o ironie a destinului, eram exact inversul celui dispărut. De la înfăţişare la caractere nimic nu ne apropia şi totul ne deosebea. Dinu nu se îndepărta niciodată prea mult de poarta casei. Eu hoinăream prin tot cartierul. Dinu n-ar fi rupt o floare. Eu veneam acasă cu obrazul învineţit după scandaluri. Dinu era silitor. Eu dovedeam o mare înclinaţie spre lene. Dinu promitea de mic să calce, supus, pe urmele tatei. Eu arătam de mic o vocaţie de ratat recalcitrant. Minţeam cu uşurinţă şi mă foloseam de asta ca să mă sustrag poruncilor părinteşti, dovedind încă de pe atunci resursele de ipocrizie de care m-am folosit mai tîrziu cu pricepere şi nesocotinţă.

Trebuie să spun însă că încă dinaintea întîmplării de la cimitir eu şi tata ne suportam destul de greu unul pe altul. Succesele, poate mai degrabă sociale decît artistice, obţinute în cariera de pictor îi alintaseră două însuşiri naturale, vanitatea şi plăcerea de a domina, încît nu mai accepta nici măcar din partea unui copil să fie contrazis, contrariat, iar eu îi semănam într-un fel: nu mă interesa decît ceea ce avea legătură cu mine. Era mărunt şi rotofei, cu o burtă pe care încerca în zadar să şi-o ascundă şi, fiindcă avea complexul de a fi prea scund, nu suferea oamenii înalţi la care trebuia să privească în sus. Prima dezamăgire pe care i-am produs-o a fost, probabil, trupul meu deşirat. Au urmat curînd altele. Făcea eforturi vizibile să mă impresioneze, să stimuleze în mine mîndria de a avea drept tată un pictor reputat. Fericit de cîte ori era linguşit, adulat, înclinat să nu observe că mulţi roiau în jurul lui din interes, nu concepea că tocmai fiul lui îşi putea permite să facă excepţie de la datoria semenilor de a-l admira. Cînd a observat că nu mă lăsam strivit de reputaţia lui – în realitate îl iubeam, dar pentru nimic în lume nu i-aş fi mărturisit-o –, ba mi-am permis chiar să nu-i privesc, din frondă, tablourile şi să-i declar că meseria lui nu mă atrăgea, m-a repezit: „Eşti un mucos, încă n-ai dreptul să ai păreri“. După asta m-a copleşit adesea cu reproşuri ameninţătoare; că nu eram bun de nimic, că-l făceam de rîs, că va fi vai şi-amar de mine. Avea mania discursurilor şi ţinea să-şi exerseze şi pe pielea mea darurile sale oratorice. Numai că eu nu eram ca auditoriul lui obişnuit. De cum se pornea să-mi facă morală, începeam să casc plictisit, ca să-l pedepsesc, deoarece ştiam că nu suporta să nu fie ascultat cu smerenie. Cînd vroiam să-l scot din sărite, izbucneam în rîs, ceea ce reprezenta în ochii lui o adevărată insultă, pentru care o palmă răsunătoare pe obrajii mei era prea puţin; de obicei, asemenea obrăznicii aveau urmări şi mai rele.

Rezultatul a fost că ne îndepărtam unul de altul şi că amestecam în relaţiile dintre noi din ce în ce mai multe resentimente care m-au împins – ori m-au ajutat – să vreau să fac totul pe dos. Îi plăceau lui romanţele? Eu le detestam. Se lăuda că muncise din greu ca să-şi întemeieze un rost? Cu atît mai mult m-am simţit îndemnat să-mi pierd timpul hoinărind prin cartier, unde mă înhăitasem, cum zicea el, „cu toate gunoaiele“.

Desigur, pentru firea autoritară a tatei – părea născut să comande –, existenţa unui copil neascultător ca mine era o mare tristeţe. Dar mult mai grav s-a dovedit faptul că în faţa mea tata îşi pierdea mulţumirea de sine care fusese totdeauna principalul său sprijin. Asta a însemnat pentru el o adevărată catastrofă. Poate m-ar fi iertat în cele din urmă că nu-i semănam lui Dinu şi m-ar fi iubit în felul său, fie şi numai fiindcă eram un vlăstar din trunchiul Petric, dacă aş fi îndeplinit o condiţie: să joc, faţă de el – m-ar fi crezut cu mare uşurinţă – şi mai ales faţă de alţii, mascarada fiului iubitor, pătruns de admiraţie pentru tatăl său. Atunci relaţiile dintre noi ar fi devenit suportabile. Numai că, din nefericire pentru amîndoi, tocmai asta nu vroiam eu. Bănuiala că părerea lumii îl interesa chiar mai mult decît afecţiunea mea m-a jignit, a dat aripi nesocotinţelor mele, m-a împins să-i arăt – îndrăzneală neruşinată! – că nu-mi păsa de autoritatea lui. Or, aşa ceva un om ca el nu putea să-mi ierte. Înţeleg foarte bine asta. Îi reproşez tatei numai faptul că nu şi-a dat seama cît de simplu putea să rezolve totul: dacă dorea să spună „alb“, ar fi fost de ajuns să spună „negru“ pentru ca eu să mă decid pentru culoarea albă; după cum dacă nu s-ar fi arătat atît de afectat de isprăvile mele, aş fi obosit poate cu timpul să mai joc acest joc nesăbuit şi primejdios; dar tata nu s-a hotărît să fie indiferent decît atunci cînd s-a dezgustat cu totul de mine; cînd a fost prea tîrziu ca să se mai schimbe ceva.

Uneori părea ros de regrete. Atunci încerca să fie binevoitor cu mine. Dar de fiecare dată se întîmpla că făceam o gafă care strica totul şi ne readucea pe poziţia iniţială de combatanţi; el pentru a-şi impune ideile cu forţa, eu pentru a le lua în derîdere. Cînd mă certa, trînteam uşile prin toată casa pînă ce biata mama, care era din ce în ce mai bolnavă şi abia se mai ridica din pat, izbucnea în plîns. Asta ne înstrăina şi mai mult unul de altul şi ne-a fost şi mai uşor să ne şicanăm reciproc, cu rare izbucniri de tandreţe pe care ne grăbeam să le uităm amîndoi, de parcă ne era ruşine de ele. Tata îmi striga la masă dacă spuneam ceva neconvenabil: „Tu să taci din gură. Cînd o să-ţi cîştigi singur pîinea pe care o mănînci, vei avea dreptul să vorbeşti. Deocamdată, nu e cazul. Am renunţat să mai aştept recunoştinţă de la tine, dar îţi pretind măcar să taci“. Eu replicam acestui ordin împingînd ostentativ farfuria; apoi mîncam pe ascuns, ca să pot juca, o zi sau două, comedia unei greve a foamei.

Se întîmpla să am şi eu cîteodată mustrări de conştiinţă, cînd mă apăsa răceala dintre noi şi eram gata să-i cer iertare: „Tată, sînt un netrebnic, dar te iubesc“; însă niciodată n-am ajuns cu căinţa pînă acolo; totdeauna a intervenit ceva, fie o izbucnire a lui, fie o prostie de-a mea, încît relaţiile dintre noi continuau să rămînă ostile, iar nevoia de dragoste era amînată pentru vremuri mai bune – care n-au mai venit niciodată, fiind împiedicate definitiv de povestea cu Dinu.

Descoperirea pe care o făcusem în cimitir s-a dovedit într-adevăr hotărîtoare. Ea m-a îmbrîncit să înaintez, mai departe decît vroiam, pe drumul confruntării cu tata; un drum aspru, dificil pentru amîndoi, care nu putea să se termine decît prost. Sub puntea ruptă s-a căscat o prăpastie pe care timpul n-a făcut decît s-o lărgească. De ce? Lucrurile au fost, desigur, mult mai complicate. Eu le simplific pentru a le înţelege cît de cît. Îmi spun prin urmare că prea semăna Dinu cu un înger, ca eu să nu doresc să semăn diavolului. Aveam ochii întunecaţi, spre deosebire de ai fratelui meu, care fuseseră curaţi şi albaştri – nu mai lipsea decît să mă port pe măsura privirii mele sumbre, mînat de răutatea, otrăvită de gelozie, de a zgîndări cicatricea din sufletul tatei, cu atît mai mult cu cît el, comparîndu-mă probabil întruna cu Dinu, nu-şi ascundea dezamăgirea din ce în ce mai adîncă pe care i-o provocam. Mă purtam anume ca să nu mai fie posibilă nici o confuzie între mine şi cel dispărut. Stricam tuburile cu vopsele sau intram în casă plin de noroi, murdărind covoarele. Şi de cîte ori tata avea accese de mînie sau crize de disperare, mulţumirea de sine se clătina, se prăbuşea; de aceea a început să vadă cu timpul în mine un adevărat pericol, un conspirator împotriva fericirii sale.

Într-o zi m-a chemat la el. Stătea în fotoliu şi răsfoia o revistă. M-a lăsat să aştept, prefăcîndu-se cufundat în lectură. În sfîrşit, cînd a socotit că făcuse o pauză destul de educativă, a ridicat ochii spre mine: „A, tu erai?“. M-a invitat să iau loc pe celălalt fotoliu. Era semn rău. Însemna că trebuia să mă pregătesc să ascult o predică plictisitoare despre cum trebuie să se poarte un copil care, întîmplător, a avut norocul să aibă un tată cunoscut, un tată de care vorbea lumea, ce mai, aproape o celebritate, şi al cărui nume, prin forţa lucrurilor şi graţia destinului, îl purtam, deci trebuia să ştiu ce purtam, să respect acest nume, „nu să-l terfeleşti prin toate maidanele, cu toate haimanalele de la care ai învăţat să… ai înţeles, băiete?“. „Nu, n-am înţeles“, i-am replicat obraznic. „Cum n-ai înţeles?“, s-a enervat tata. Şi a început să-mi explice din nou: „Numele pe care-l porţi tu nu e un nume oarecare. Trebuie să fii demn de el“. „Păi nu s-ar putea să mi-l schimb?“ am făcut eu pe prostul. Şi am simţit imediat, din ochii tatei, că lovisem bine. Nu se aşteptase la atîta impertinenţă. „Pleacă, du-te, să nu te mai văd!“, m-a expediat el furios.

Poate că mama ar fi reuşit să lămurească lucrurile, să mă împace cu tata, dar boala ei se agrava din ce în ce şi toată casa mirosea a medicamente şi a presimţiri de moarte. Cînd intram la ea în cameră, se ridica încet, cu greutate şi zîmbea ca să-şi ascundă lacrimile. Cîteodată avea lungi discuţii cu tata, pe care le ascultam acum lipindu-mi urechea de uşă. Îi vorbea despre mine, implorîndu-l să fie mai îngăduitor. „Poartă-te şi tu mai atent cu el. E un copil, totuşi.“ Biata mama. Era îngrijorată din pricina mea. „Ce ghinion am avut să moară Dinu“ era, aproape invariabil, răspunsul tatei. Aceste frînturi de discuţie întretăiate de plînsetele mamei m-au înrăit şi mai mult. Vroiam din tot sufletul să-i dau dreptate tatei, să aibă motive să mă considere un diavol, un vagabond, o ruşine. El nu-mi ierta faptul că nu semănam fratelui meu mort, eu nu-i iertam faptul că vroia să nu am propria mea identitate. Uneori mă duceam la cimitir şi priveam, pe crucea de marmură neagră, chipul lui Dinu. Aş fi avut poftă să-l bat, să-l tăvălesc prin praf, să-i vîr iarbă în gură, să-l oblig s-o înghită, ca să-l pedepsesc, să mă răzbun, şi mă îndîrjeam pînă la lacrimi fiindcă Dinu îmi zîmbea mai departe.

Recunosc că fantezia mea se dovedea nesecată cînd era vorba de făcut ceva rău. Născoceam tot felul de prilejuri ca să-l scot din sărite pe tata şi eram foarte încîntat de eficacitatea mea. Aş spune chiar că, într-o privinţă, pe care şovăi s-o judec, am înţeles de mic acest termen la modă în secolul nostru. Cu cît tata era mai disperat, cu atît însemna că eu eram mai eficient. Îmi măsuram succesul în reacţiile lui. Cînd turba şi strîngea pumnii, mă simţeam foarte aproape de victorie, adică de momentul cînd nu se mai putea stăpîni şi începea să urle.

Cine ştie? Poate dacă s-ar fi stăpînit multă vreme aş fi renunţat să aştept o asemenea criză. Dar era şi prea exasperat şi prea impulsiv pentru asta. El avea o încredere nelimitată în dreptul său de a-mi porunci; eu aveam o încredere nelimitată în dreptul meu de a nu-l asculta. În felul acesta amîndoi eram rigizi şi tiranici. El nu admitea decît părerile sale. Eu eram, din principiu, în dezacord cu aceste păreri.

De altfel, insist asupra copilăriei mele tocmai fiindcă, fără să vrea, tata mi-a deschis gustul pentru orbire şi intoleranţă care şi-a avut partea sa în ceea ce s-a întîmplat mai tîrziu. Dorind să mă strivească sub greutatea autorităţii sale, el a declanşat în mine o opoziţie înverşunată care n-a lăsat să se piardă nici un defect de-al meu. M-am războit cu tot ce era în mine timiditate, îndoială, modestie şi am pus în locul lor o dorinţă aprigă de a-mi da dreptate, indiferent ce făceam. Am devenit un fel de fanatic al nesupunerii, un fel de bigot al nesăbuinţei şi îmi cheltuiam energiile pînă la secătuire în această încleştare, încît nu mai aveam ochi şi urechi pentru nimic altceva. Ironia era că depindeam astfel din ce în ce mai mult de tata; aşteptam cu pumnii strînşi ca el să-mi ceară un anumit lucru, pentru a proceda pe dos. Şi cred că nu greşesc cînd spun că am avut de la o vîrstă fragedă doi profesori care m-au învăţat să-mi pierd cumpătul: tata şi eu. Nici unul dintre noi nu dorise să devină aşa ceva, dar peste dorinţele noastre asta reprezentam fiecare şi pe măsură ce relaţiile noastre erau mai rele intram amîndoi mai bine, mai adînc, în rolurile noastre.

Conflictul a izbucnit pînă la urmă cu toată puterea. Întreaga iubire de care aş fi fost capabil s-a mutat în dorinţa ca tata să mă deteste. Nu trecea o zi fără să-i înveninez viaţa şi fără să-l exasperez. Cred că am fost pentru el mai mult decît o povară. Bănuiesc că am fost tragedia lui. Mai ales că-mi făceam treaba metodic, nu-i dădeam nici un răgaz şi nici o speranţă şi nu m-am lăsat pînă ce n-am simţit că răceala tatei, apoi antipatia lui s-au schimbat în ură. Îşi aranjase viaţa destul de bine, cu gloria se descurca, iar eu îi stricam reputaţia; era peste puterile lui să se împace cu asta. De cîte ori primea oaspeţi şi avea nefericita inspiraţie să mă închidă în cameră, băteam cu pumnii în uşă pînă ce, dacă nu era larma prea mare şi se auzeau zgomotele, se vedea nevoit să-mi deschidă, spumegînd de furie şi îngrozit de ce va urma; deoarece în prezenţa prietenilor şi cunoscuţilor lui eram totdeauna şi mai îndrăzneţ, îmi arătam cu cruzime sentimentele antipaterne şi răspundeam la amabilităţi cu o proastă creştere care mă înfiora uneori şi pe mine. Cred că aceste demonstraţii care mă epuizau, dar mă umpleau de euforia triumfului, l-au făcut să nu mă mai ia nicăieri cu el.

Dar şi pe mine mă costau aceste sminteli. Străbătînd infernul răzvrătirii şi geloziei, copilăria mea n-a mai avut decît un sens: de a-i da tatei motive să se înstrăineze, să mă urască şi să regrete şi mai mult moartea lui Dinu. Singurul farmec pe care l-am cunoscut în această luptă pentru a-mi cuceri o identitate a fost unul veninos; şi singura lecţie pe care o învăţam zilnic era aceea a urii. Dacă tata încerca uneori, probabil cuprins de remuşcări, să mă mîngîie, îl respingeam. Eram mai încăpăţînat decît el. Cînd mă bătea, se oprea să mă întrebe: „Mai faci?“. Aştepta să zic un „nu“ de circumstanţă, ca să mă lase în pace. Nu era, în fond, un om rău şi regreta, poate, că trebuia să mă pedepsească. Mă uitam atunci în ochii lui cu duşmănie şi ziceam: „Da, mai fac“. Îl sileam să mă bată din nou, în timp ce eu, ca să nu izbucnesc în lacrimi, îmi înfigeam dinţii pînă la sînge în degete. „Te omor, striga tata disperat, te omor.“ Îl înfruntam: „Asta şi vreau. Ca să intri la puşcărie“. El mă privea lung şi aproape mă înduioşa furia lui neputincioasă. Se congestiona la faţă, arăta ca un rac fiert, iar buzele căpătau un tremur nervos. Cred că nu l-am iubit niciodată mai mult ca în asemenea momente cînd el mă ura. Şi, în ciuda a tot ce se întîmplase, aş fi găsit poate tăria să mă căiesc dacă mi-ar fi zis pe nume. Dar nu mă striga, de multă vreme, „Daniel“. Evita. De parcă se jurase să nu mai rostească nici un alt nume de copil în casă în afară de cel al lui Dinu; sau, poate, ţinea să-mi arate şi în acest fel că socotea ziua mea de naştere o zi de doliu şi că numai de mila mamei n-o însemna cu negru în calendar.

Locuiam pe atunci lîngă un circ. Tata se plîngea că nu putea suporta mirosul animalelor, din care pricină căuta mereu o altă casă în care să ne mutăm. În schimb, eu mă grăbeam să dau fuga la gardul care ne despărţea de platoul unde îşi aşezase circul uriaşul său cort şi mă zgîiam printr-o spărtură, aşteptînd să fie scoşi leii şi tigrii la plimbare. Călcîndu-mi peste mîndrie, m-am rugat de cîteva ori să mă ducă într-o seară la spectacolul anunţat cu afişe mari. Tata m-a privit de fiecare dată de sus: „Eu la circ? Ce să caut eu la circ?“. Şi apăsa pe „eu“ pentru a sublinia ce incompatibilitate profundă exista între persoana lui şi circul pe care-l detesta din toată inima. Din ranchiună, ca să mă răzbun pentru acest refuz, mi-am umplut camera cu fotografii de lei, tigri şi pantere şi am făcut o adevărată pasiune pentru junglă şi pentru deşerturi; pasiune pe care tata mi-a impus-o. Aşa am ajuns să-mi construiesc un bîrlog al meu unde mă retrăgeam şi dădeam frîu liber imaginaţiei. Pe un perete, deasupra leilor, tigrilor şi panterelor, am prins cu pioneze o fotografie mare cu un şarpe boa dormind şi cu o maimuţă care îşi arăta fundul roşu. Pe celălalt, am atîrnat poza unui deşert gălbui, cu un cer metalic, sub care se vălureau pînă la orizont dune de nisip. În felul acesta, cînd mă închideam în camera mea, ceea ce se întîmpla din ce în ce mai des, aveam de ales între două imperii. Uneori alegeam jungla. Alteori, deşertul. Simţeam nisipul pe buze şi în ochi sau mă împiedicam de liane ceasuri întregi în care visam cu ochii deschişi fără să-mi fie nici foame, nici somn. Îmi cunoşteam în amănunt imperiile. Dună cu dună şi copac cu copac. Şi îmi erau la fel de dragi. Îmi fixam reşedinţa temporară în funcţie de preferinţe, însă în oricare dintre aceste imperii eram singurul stăpîn. Nu mă mai contesta nimeni. Adevărata mea copilărie s-a petrecut, poate, sub soarele deşertului şi al junglei, pregătindu-mă, fără să ştiu, pentru sala cu oglinzi de la azil.

Tata venea uneori să-mi facă morală. Mă învinuia că-mi pierdeam timpul şi mă ameninţa că mătură „gunoaiele“ de pe pereţi; adică imperiile mele. Atunci îmi arătam colţii: „Îndrăzneşte“. Ştia la ce mă refer. Suferea de migrene teribile şi era o adevărată sărbătoare pentru mine să tropăi, cînd îl durea capul, în camera alăturată. De aceea trîntea uşa şi mă lăsa în pace.

O singură dată l-am rugat din nou, după ce jurasem să nu-i mai cer nimic, să mă ducă într-o seară la circ. Doream din tot sufletul să văd de aproape animalele la care visam şi pe care nu le zăream decît printre scîndurile gardului. N-a vrut. M-a repezit. „Nu meriţi“, mi-a aruncat el, dispreţuitor. De ciudă, am intrat în absenţa lui şi am rupt fotografia lui Dinu de pe birou, ceea ce mi-a adus o bătaie soră cu moartea. „Cu mîna mea te omor, nemernicule!“, răcnea tata. După ce m-a bătut, a strîns cu grijă bucăţile fotografiei rupte, s-a trîntit pe un fotoliu şi a început să plîngă. Îmi era milă de el, dar îl şi uram în clipa aceea fiindcă pentru mine, ştiam, n-ar fi plîns niciodată.

Cam tot pe atunci, întrucît mama nu mai putea să aibă grijă de casă, tata a dat un anunţ la mica publicitate: „Caut persoană corespunzătoare pentru menaj“. La masă l-am întrebat: „Tată, cum trebuie să fie o persoană corespunzătoare?“. „Eşti obraznic“, a curmat el discuţia. În ziua următoare s-au prezentat mai multe femei, şi mai tinere, şi mai vîrstnice, pînă ce a ales-o pe Luchi. Era cea mai zdravănă şi mai ciolănoasă dintre toate, de unde am tras concluzia că tatei îi plăceau femeile voinice. Venise înainte o fată slabă, cu privirea visătoare, care mie mi-a plăcut foarte mult. Tata, însă, nici nu s-a uitat bine la ea că i-a şi trîntit uşa în nas, minţind: „Locul nu mai e liber, domnişoară“. Apoi s-a îndepărtat bombănind: „Asta a greşit adresa. Căuta o mînăstire“. În schimb, cum a zărit-o pe Luchi, i-au scînteiat ochii. Era cam şleampătă, dar masivă, impunătoare, cu şolduri late şi cu părul lucios şi negru. „Cum ai zis că te cheamă, fetiţo, Luchi?“ „Da“, rîse lat Luchi, cucerindu-l definitiv pe tata, care a angajat-o pe loc. „Luchi e corespunzătoare?“ am întrebat eu la masă. „Daniel, se poate!?“, m-a pus la punct mama. Era una dintre ultimele dăţi cînd s-a mai tîrît ca să mîncăm împreună. Tata n-a zis nimic. Mi-a aruncat o privire ucigaşă, atît.

Nu mult după asta am avut prilejul să mă răzbun. M-am furişat noaptea sub scara camerei de serviciu cu o pisică în braţe, iar cînd tata s-a strecurat în cămăruţa unde dormea Luchi, am strîns pisica de coadă, silind-o să miaune. M-am apropiat, chinuind biata pisică şi chiar am zgîriat cu labele ei uşa, pînă ce am auzit, înlăuntru, paşi; atunci am fugit şi m-am ascuns sub scară, aşteptînd să se închidă uşa ca să revin.

Nu făceam asta ca s-o răzbun pe mama. Din partea mea, tata putea să transforme toată casa în bordel. Dar am intuit că hărţuindu-l în asemenea împrejurări cîştigam o biruinţă importantă. Şi n-am greşit. L-am auzit scrîşnind: „Trebuie să fie ticălosul de Daniel“. Dar Luchi l-a oprit să mă bată, iar a doua zi tata mi-a arătat două bilete: „Mergem diseară la circ“.

Seara, s-a plîns că-l durea capul. „Dacă vrei, du-te tu, mi-a zis. Îţi dau voie.“ Ştiam ce urmărise. Doream însă prea tare să văd animalele de la circ ca să rezist ispitei, încît l-am lăsat să se bucure că o angajase pe Luchi şi m-am dus la spectacol.

Ceea ce s-a petrecut în arenă a fost o mare decepţie pentru mine. Sălbăticiunile pe care mi le închipuisem mîndre şi semeţe se comportau ca nişte pisici. Se lăsau comandate cu biciul. Uneori mai mîrîiau şi le scînteiau ochii. Atunci deveneam atent, aşteptînd cu sufletul la gură să sară şi să-şi înfigă, spre groaza spectatorilor, colţii în dresor. Dar de fiecare dată se auzea un nou pocnet de bici şi animalele redeveneau supuse şi ascultătoare, făcîndu-şi cuminţite numărul.

În mintea mea a încolţit în seara aceea o idee: să mă furişez într-o noapte în circ, după terminarea spectacolului, şi să eliberez animalele din cuşti. Tot mai des mă aşezam la spărtura din gard prin care se vedea bine cortul circului. Aşteptam să se potolească toate zgomotele, să se stingă luminile şi atunci puneam la punct planurile mele cutezătoare. Cînd m-am socotit pregătit, m-am hotărît, profitînd de împrejurarea că tata era ocupat cu Luchi, să trec la fapte. M-am strecurat, fără să mă zărească nimeni, în circ şi, dibuind, am reuşit să ajung în zona cuştilor. Dar acolo visul meu s-a spulberat. Cuştile erau bine ferecate. Am plîns descoperind asta.

În nopţile următoare, m-am trezit de cîteva ori leoarcă de transpiraţie. Aveam fel de fel de coşmare. Mă visam vîrît în cuşcă, bătut cu biciul şi mă deşteptam urlînd. Cînd, într-o noapte, tata a apărut în prag îngrijorat, am fost gata să mă arunc în braţele lui şi să plîng, ca să-mi liniştesc spaimele, dar el, bănuind că anume urlasem, ca să-l scol din somn, m-a drăcuit şi s-a dus să ia un somnifer ca să poată readormi.

Pînă la urmă am ajuns să-mi fac din cuştile animalelor de la circ un simbol. Tata vroia să mă vîre în cuşcă, să mă îmblînzească. Eu ţineam să rămîn liber, sălbatec, nedomesticit. Şi am jurat să fug de-acasă. Într-o seară, am ieşit pe poartă şi nu m-am oprit decît în pădure. Ceva mai tîrziu am auzit voci şi am zărit două felinare; mă căutau, mă strigau, tata îmi promitea că nu mă va bate. Eu stăteam ascuns după un tufiş şi tăceam. După ce au dispărut felinarele şi nu s-a mai auzit decît vîntul foşnind prin frunze, mi s-a făcut frică; nu izbuteam să-mi dau destul curaj spunîndu-mi că eram liber şi aproape m-am bucurat cînd tata a venit înapoi cu un cîine poliţist care mi-a adulmecat repede ascunzişul, silindu-mă să mă reîntorc în cuşcă şi să mă duc la şcoală, unde singura mea consolare erau cărţile despre junglă şi despre deşerturi, mai ales cele cu poze, pe care le găseam în bibliotecă.