David Grossman, Meesheshu Larutz Ito

Copyright © David Grossman, 2000

All rights reserved

© 2018 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7252-3

ISBN PDF: 978-973-46-7253-0

ISBN print: 978-973-46-7211-0

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © swissshippo, Artur Verkhovetskiy/Depositphotos.com, Eric Isselee/ Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DAVID GROSSMAN (n. 1954) este unul dintre cei mai importanţi autori israelieni contemporani, cunoscut comentator al politicii Israelului faţă de Palestina şi militant pentru recunoaşterea Palestinei ca stat. A studiat filosofie şi teatru la Universitatea Ebraică din Ierusalim, iar după ce şi-a încheiat stagiul militar obligatoriu, a lucrat la postul de radio Vocea Israelului. A publicat mai multe cărţi de ficţiune, dar şi cîteva volume de reportaje şi interviuri. Printre romanele publicate de Grossman de-a lungul timpului se numără Copii în zigzag (1994), Cineva cu care să fugi de acasă (2000), Pînă la capătul pămîntului (2008, distins în 2009 cu Premiul Albatros, acordat de Fundaţia Günter Grass) şi Căderea din timp (2014), ultimele două fiind traduse şi la Editura Polirom. Volumele lui Grossman au fost premiate atît în Israel, cît şi în străinătate, şi pînă în prezent au fost traduse în peste treizeci de limbi. Printre numeroasele premii cu care a fost distins autorul israelian, amintim Médicis étranger (2011), Man Booker International Prize (2017) şi Israel Prize for Literature (2018). David Grossman este doctor honoris causa al Universităţii Catolice Leuven din Belgia şi cavaler al Ordinului Artelor şi Literelor, titlu acordat de Ministerul Culturii din Franţa.

Copiilor mei – Ionathan, Uri și Ruti

Umbra mea şi cu mine am pornit la drum¹

Un câine goneşte pe străzi, iar în urma lui aleargă un tânăr. Îi uneşte o sfoară lungă, în care se împiedică picioarele trecătorilor şi ale oamenilor în vârstă, care bombăne iritaţi, iar tânărul murmură întruna: „Mă scuzaţi, mă scuzaţi“ şi printre şoapte îi strigă câinelui: „Opreşte-te! Stai!“, şi de prea mare ruşine îi scapă un „Huo!“, iar câinele o ia la fugă.

Străbate bulevardul aglomerat şi traversează pe culoarea roşie. Tânărul îi vede blana aurie apărând şi dispărând printre picioarele oamenilor, asemenea unor semnale contradictorii; „mai încet“, strigă şi se gândeşte ce bine ar fi dacă i-ar şti măcar numele, dar în sufletul său simte că animalul ar fi continuat să alerge chiar şi atunci, chiar dacă lesa i-ar fi fost strânsă de gât, gata să îl sugrume, ar fi gonit până ce ar fi ajuns în locul acela spre care aleargă acum astfel şi sper să fi ajuns deja acolo şi să mă lase în pace.

Nu este momentul potrivit pentru o asemenea întâmplare. Tânărul Asaf aleargă tot înainte, iar mintea îl poartă departe, nu vrea să se gândească la nimic, trebuie să se concentreze acum cu toate forţele asupra urmăririi câinelui şi simte cum gândurile se târăsc în urma lui ca un şir de cutii de conserve – de exemplu, cutia folosită de părinţii săi când pleacă într-o călătorie. Chiar în clipa aceasta ei sunt deasupra oceanului, este pentru prima dată în viaţa lor când călătoresc cu avionul; de ce or fi plecat aşa, deodată; sau cutia surorii sale mai mari, la care îi este frică şi să se gândească, pentru că numai probleme ar ieşi de aici; şi mai sunt şi alte cutii, mici, mari, care se lovesc una de cealaltă în creierul său, iar în cele din urmă sfoara se răsuceşte şi răstoarnă cutia care atârna după el de două ore, iar sunetul conservei îl scoate din minţi şi strigă din toate puterile că a fost nevoit să se îndrăgostească nebuneşte de Dafi şi cât să mai aştepte; Asaf ştie că trebuie să se oprească o clipă, să pună un pic de ordine în convoiul enervant, dar câinele are alte planuri.

Cu o clipă înainte ca uşa să se deschidă şi să îl cheme să vadă câinele, gândurile îi hoinăreau în altă parte, la iubirea sa, Dafi. Simţea cum încet, încet ceva îi răscoleşte stomacul, iar o voce stinsă îi şopteşte întruna că el nu este de nasul lui Dafi asta, sarcastică şi batjocoritoare cu toată lumea, dar mai ales cu el; de ce ţii morţiş să continui mascarada aceasta puerilă, seară după seară? Iar în acel moment, când aproape reuşise să înăbuşe vocea neliniştitoare, se deschise uşa camerei în care şedea în fiecare zi de la opt la patru, iar în prag stătea Avram Danoh, slab şi negricios, director adjunct al spitalului din oraş, prieten cu tatăl său, într-o oarecare măsură, care îi găsise o slujbă pentru toată luna august şi i-a spus să meargă cu el jos, la adăpostul pentru câini, pentru că are să-i dea ceva de lucru.

Danoh păşea vioi şi îi spunea ceva despre un câine, dar Asaf nu îl asculta; i-a luat câteva secunde să treacă de la o stare la alta, iar acum se târa în urma lui Danoh, de-a lungul culoarelor primăriei, printre oamenii veniţi pentru a-şi plăti facturile sau pentru a da informaţii despre vecinii care îşi construiseră balcoane fără autorizaţie, şi coborî în urma sa pe scara de incendiu – până în curtea interioară, încercând să îşi dea seama dacă reuşise să elimine până la ultimul gândurile potrivnice lui Dafi şi ce îi va spune diseară lui Roi, care îl va sfătui să pună capăt ezitărilor şi să înceapă să se poarte ca un bărbat. În depărtare auzea un lătrat neîntrerupt şi neruşinat, de parcă toţi câinii din lume lătrau deodată, un cor al câinilor care l-a smuls din reverie; au ajuns la etajul trei, aici lătra un singur câine. Danoh deschise o uşă cu gratii şi îi spuse ceva lui Asaf, dar acesta nu putu să înţeleagă nimic din cauza lătratului, deschise o a doua uşă cu gratii şi îi făcu semn să intre pe culoarul îngust dintre cuşti.

Nu putea să se fi înşelat. Era greu de crezut că Danoh îl adusese pe Asaf până aici pentru un câine. De regulă, erau câte opt sau nouă câini închişi într-o cuşcă, dar aici stătea unul singur, pe lângă care toţi ceilalţi păreau lipsiţi de vlagă şi chiar infirmi. Nu era foarte mare, dar părea puternic şi sălbatic, iar mai presus de orice, cuprins de disperare. Niciodată nu mai văzuse Asaf o disperare ca aceasta la un câine. Se izbea fără încetare de cuşcă şi fiecare gratie tremura şi huruia, şi atunci el scotea un sunet înalt şi înfiorător, un amestec de scâncet şi urlet. Ceilalţi câini stăteau în picioare sau întinşi, privindu-l în tăcere, uluiţi, chiar cu respect, iar Asaf avea un sentiment ciudat; ce ar face dacă ar vedea un asemenea comportament la un om, s-ar simţi obligat să îl elibereze imediat şi să îl ajute sau ar pleca de acolo pentru ca omul să rămână singur cu durerea sa?

În scurtele intervale dintre lătrături şi accese de isterie, Danoh vorbea în şoapte repezi.

— L-a găsit alaltăieri un inspector, alergând de colo până colo prin centrul oraşului, lângă Piaţa Ţion. Veterinarul s-a gândit la început că ar fi vorba despre o fază incipientă de turbare, dar nu prezintă asemenea simptome, iar în afară de murdărie şi câteva răni superficiale starea lui este foarte bună. Asaf văzu că Danoh vorbeşte din colţul gurii, ca şi când ar fi dorit să nu audă câinele ce îi spunea: – Face aşa de mai bine de patruzeci şi opt de ore, zise, şi încă nu i s-au terminat bateriile. Ce zici? adăugă şi se întinse, în timp ce câinele îl privea insistent, nu este vagabond.

— Dar al cui este? întrebă Asaf şi se retrase, căci câinele se izbi din nou de cuşcă, iar aceasta începu să se clatine.

— Ei, asta-i, spuse Danoh pe nas şi se scărpină în cap, tu va trebui să găseşti răspuns la această întrebare.

— Cum adică eu? se sperie Asaf. Unde să caut? Iar Danoh zise că imediat ce câinele ăsta – îi spunea câine în arabă – se va potoli, îl va întreba. Asaf se uită la el fără să priceapă, iar Danoh îl lămuri că e mai simplu să procedeze aşa cum se face de obicei în asemenea cazuri; i se pune o lesă şi este scos la plimbare, noi mergem puţin în urma lui, o oră, două, iar el te va conduce singur, fără greş, la stăpânul său.

Asaf crezu că este o glumă, cine a mai auzit aşa ceva, însă Danoli scoase din buzunarul cămăşii o foaie de hârtie împăturită şi îi atrase atenţia că este foarte importantă.

— Înainte de a-i preda stăpânului câinele, îl punem să semneze acest formular, formularul 76, pune-l în buzunar, Asaf, şi ai grijă să nu îl pierzi, pentru că, să fiu sincer, îmi pari cam împrăştiat şi, foarte important, îi explici respectabilului proprietar că are de ales între amenda de 150 de şekeli şi proces – el plăteşte: 1. pentru că nu şi-a păzit cu atenţie câinele, poate data viitoare îşi pierde copilul, şi 2. ca o compensaţie mi-ni-ma-lă (Danoh se distra silabisind cuvintele în bătaie de joc) pentru deranjul provocat municipalităţii şi pentru pierderea de timp a unui om ca-pa-bil! Apoi îl bătu puternic pe umăr şi îi spuse că după ce îi va găsi pe stăpânii câinelui se va putea întoarce la Departamentul Apelor, să-şi piardă vremea până la sfârşitul vacanţei de vară.

— Dar cum să… se împotrivi Asaf, uită-te la el… parcă-i turbat…

S-a întâmplat în felul următor: câinele auzi vocea lui Asaf. Deodată se opri. Încetă să se mai agite prin cuşcă. Se apropie încet de gratii şi îl privi pe Asaf. Trupul îi fremăta încă, dar mişcările deveniseră domoale, iar ochii îi erau întunecaţi. Îşi întoarse capul într-o parte, ca şi când ar fi vrut să îl vadă mai bine, iar Asaf se gândea că acum va deschide gura şi îi va spune cu voce de om: „Nu eşti în toate minţile“.

Câinele se aşeză pe burtă, îşi aplecă înainte capul şi îşi întinse picioarele din faţă printre gratiile cuştii, încercând să sape, cu o mişcare rugătoare, apoi scoase un sunet nou, stins şi blând, asemenea plânsetului unui pui sau al unui copil.

Asaf se aplecă dinaintea cuştii. Câinele nu reacţionă. Chiar şi Danoh, care era un om dificil şi nu îi încredinţase slujba cu prea mult entuziasm, zâmbi când îl văzu cum cade în genunchi. Asaf privi câinele şi îi vorbi calm.

— Al cui eşti tu? îl întrebă, ce s-a întâmplat cu tine? De ce eşti atât de furios? Îi vorbea rar şi îi lăsa timp să răspundă, privindu-l tot timpul în ochi. Ştia – prietenul lui Reli, sora sa, îl învăţase care e diferenţa între a-i vorbi unui câine şi a vorbi cu un câine. Animalul respiră precipitat şi se întinse, iar atunci, pentru prima dată, arătă obosit şi slab, şi mult mai mic decât păruse până atunci. În adăpostul pentru câini se aşternu încet-încet liniştea, ceilalţi câini începură să se învârtă prin cuşti, revenind la viaţă. Asaf întinse un deget printre gratii şi îi atinse capul. Câinele nu se mişcă. Apoi îi mângâie blana lipicioasă şi murdară. Câinele începu să scheaune repede şi panicat, fără încetare. Ca şi când ar fi trebuit să povestească ceva cuiva, pentru că nu mai putea să ţină totul în el. Limba roşie îi fremăta, iar ochii mari erau extrem de expresivi. Şi pentru că Asaf nu îi spunea nimic, Danoh se grăbi să profite de momentele de acalmie, intră în cuşcă şi îi legă de gât o lesă lungă.

— Ia-l! îi spuse Danoh pe un ton autoritar, acum te va plimba ca pe o marionetă, şi se retrase când animalul ieşi din cuşcă, arătând de parcă îşi scuturase de pe el într-o clipă toată oboseala şi supunerea şi privea când la dreapta, când la stânga, cuprins din nou de nerăbdare, amuşinând aerul, ca şi cum ar fi încercat să asculte o voce îndepărtată. Uite, deja vă înţelegeţi unul cu celălalt, încercă Danoh să îl convingă pe Asaf, dar şi pe sine, trebuie doar să ai grijă de tine când îl plimbi prin oraş, că i-am promis tatălui tău. Ultimele cuvinte i se opriseră în gât. Pentru că în clipa aceea câinele deveni atent şi tensionat. Privirile i se ascuţiră, iar pentru un moment căpătă aspectul unui animal sălbatic.

— Ascultă, murmură Danoh cuprins de îndoială, crezi că este bine să te trimit singur cu el? Asaf nu răspunse. Privea pur şi simplu uluit transformarea pe care o suferise câinele acesta, care se îndrepta către libertate. Danoh îl bătu din nou pe umăr: Eşti un băiat puternic, îmi pare că eşti mai înalt decât mine şi decât tatăl tău; vei reuşi să îl stăpâneşti, nu-i aşa? Asaf dorea să întrebe ce ar trebui să facă în cazul în care animalul nu îl va duce la stăpânul său, până când să meargă în urma lui în felul acesta (în sertarul biroului îl aşteptau cele trei sandviciuri pregătite pentru masa de prânz) şi ce se face dacă, de exemplu, câinele s-a certat cu stăpânul şi nu mai vrea să se întoarcă acasă…

Dar nu a rostit aceste întrebări nici atunci şi nici mai târziu. Nu s-a întors în ziua aceea să îl întâlnească pe Danoh şi nu a revenit nici în zilele următoare. Uneori este atât de simplu să localizezi în timp un moment anume – ca în viaţa lui Asaf, de exemplu – când începi să te schimbi ireversibil, pornind pe un drum fără întoarcere.

În momentul în care mâna lui Asaf apucă lesa, câinele se desprinse de pe locul său cu o smucitură puternică, trăgându-l după el. Danoh, cuprins de panică, ridică o mână în aer, făcu un pas sau doi în urma lui Asaf cel răpit de câine, începu chiar să alerge după el, dar totul era în zadar. Asaf traversase deja în mare viteză curtea primăriei, coborâse treptele şi ieşise valvârtej în stradă. Fu mai apoi izbit de o maşină parcată, de un coş de gunoi şi de câţiva trecători. Iar câinele continua să alerge…

Coada mare şi stufoasă se mişcă dintr-o parte în alta, cu putere, prin faţa ochilor săi, şi mătură picioarele trecătorilor şi roţile maşinilor, iar Asaf, ca hipnotizat de ea, o urmează; uneori câinele se opreşte preţ de o clipă, îşi ridică puţin capul şi adulmecă, după care se întoarce către o stradă laterală aglomerată şi continuă să alerge, părând că ştie cu exactitate încotro se îndreaptă; aşadar, există o şansă ca această cursă să ia sfârşit foarte curând, câinele să ajungă acasă, iar acolo Asaf să îl predea stăpânului său şi cu asta, basta. Însă în timp ce aleargă se gândeşte la ce va face în cazul în care stăpânul câinelui va refuza să plătească amenda, iar el îi va spune: Domnule, datoria nu îmi permite să tratez acest caz cu flexibilitate. Ori plătiţi, ori vă dăm în judecată! Bărbatul începe deja să se certe cu el, iar Asaf îi răspunde cu argumente zdrobitoare; aleargă şi murmură înflăcărat, cu buzele încordate, dar ştie bine că nu va reuşi, discuţiile în contradictoriu nu au fost niciodată punctul lui forte; în cele din urmă, întotdeauna i se pare mai comod să renunţe şi să nu facă prea mare caz de situaţie; acest lucru se întâmplă seară de seară, în timpul discuţiilor cu Roi despre Dafi Kaplan, tocmai pentru a nu tulbura apele; abia se gândeşte la asta şi o şi vede în faţa ochilor pe Dafi cea înaltă şi graţioasă şi se urăşte pe sine din pricina slăbiciunii lui – când observă în faţa lui un bărbat înalt, cu sprâncene stufoase şi cu bonetă albă de bucătar, care îi pune o întrebare.

Asaf priveşte înainte, puţin încurcat. Faţa luminoasă a lui Dafi, cu veşnica ei expresie batjocoritoare, cu pleoapele transparente ca de şopârlă, se metamorfozează într-un chip gras, morocănos, iar Asaf îşi ascute privirile, cuprins de panică, şi vede dinaintea sa o încăpere îngustă, care arată ca şi cum ar fi fost scobită în perete, iar în interiorul ei se află un cuptor încins; se pare că din anumite motive câinele se hotărâse să se odihnească lângă această pizzerie mică, în timp ce vânzătorul din spatele tejghelei îl întreabă pentru a doua sau poate a treia oară ceva despre o tânără doamnă.

— Unde este? vrea să ştie bărbatul. A dispărut, pur şi simplu, a trecut deja o lună de când nu am mai văzut-o.

Asaf priveşte în jur, poate că vânzătorul de pizza vorbeşte cu cineva din spatele lui. Dar nu, bărbatul vorbeşte cu el şi întreabă dacă ea este sora sau prietena lui, iar Asaf răspunde că da, pentru a câştiga timp. Din experienţa dobândită în timpul săptămânii în care lucrase la primărie, învăţase deja că oamenii care muncesc în centrul oraşului au un mod propriu de a vorbi şi, adesea, un simţ al umorului ciudat. Poate din pricina faptului că au de-a face cu tot felul de clienţi bizari şi cu turişti din ţări îndepărtate – s-au obişnuit să vorbească afectat, ca la teatru, ca şi când un public invizibil ar privi în permanenţă dialogul. Asaf vrea să plece de acolo şi să îşi continue cursa după câine, dar acesta din urmă stă culcat şi îl priveşte pe vânzătorul de pizza cu limba scoasă şi cu ochi plini de speranţă; bărbatul îl cheamă fluierând cu familiaritate, ca şi când s-ar cunoaşte, apoi cu o mişcare rapidă, ca a unui baschetbalist, duce la şold mâna pe care o ţinuse până atunci la spate – către câine zboară o felie groasă de caşcaval, iar animalul face un salt şi o prinde.

O prinde şi pe următoarea, apoi încă una şi încă una.

Vânzătorul de pizza are sprâncene stufoase, ca nişte tufişuri sălbatice, care parcă îl mustră pe Asaf. Bărbatul spune că nu a mai văzut-o pe căţea atât de flămândă.

— Căţea? întrebă Asaf în şoaptă, uluit. Până acum nu îi trecuse prin minte că ar putea fi căţea, se gândise la ea ca la un câine, din pricina mişcărilor sale rapide şi energice. În timpul cursei nebuneşti, pline de furie şi confuzie, fuseseră clipe în care lui Asaf îi plăcuse faptul că păreau a fi o echipă, el şi câinele său, uniţi printr-un legământ secret, masculin, iar acum – acum i se părea mai mult decât ciudat faptul că alergase în felul acesta după o căţea.

Vânzătorul îşi încruntă sprâncenele şi îi aruncă lui Asaf o privire întrebătoare, chiar suspicioasă.

— Să înţeleg că s-a hotărât să te trimită pe tine în locul ei? – Apoi începe să învârtă prin aer o farfurioară zburătoare din aluat subţire, pe care o aruncă şi o prinde cu multă precizie. Asaf, cu capul înclinat într-o parte, face un semn de confirmare, deşi mişcarea este undeva între da şi nu, pentru că nu doreşte să mintă, iar vânzătorul de pizza continuă să ungă aluatul cu sos de roşii – Asaf nu vede dacă în pizzerie mai sunt şi alţi clienţi în afară de el – şi presară pe cocă ceapă şi măsline, şi ciuperci, şi susan, iar din când în când se opreşte şi, fără să se uite măcar, ia din spatele său câte o bucată mică de brânză, iar căţeaua, care până în urmă cu câteva clipe era câine, o prinde din zbor, ca şi când ar fi anticipat ce urmează să se întâmple.

Asaf stă şi priveşte uluit la cele două mişcări coordonate cu atâta precizie şi se străduieşte să înţeleagă ce caută el acolo şi ce aşteaptă. În minte i se învârt multe întrebări şi nu ştie pe care dintre ele să i-o adreseze vânzătorului de pizza, ceva legat de tânăra aceea, care se părea că plecase de acolo împreună cu căţeaua, dar toate întrebările la care se gândeşte par ridicole şi atrag după ele explicaţii despre adăpostul pentru câini şi despre munca sa la primărie – încet, încet Asaf începe să înţeleagă enorma complexitate a misiunii care i-a fost încredinţată – va începe să întrebe fiecare om de pe stradă dacă îl cunoaşte pe stăpânul căţelei? Şi asta face parte din îndatoririle lui? Cum se face, oare, că a acceptat slujba aceasta fără ca măcar să protesteze în faţa lui Danoh? În creier i se îngrămădesc cu repeziciune toate acele lucruri pe care ar fi trebuit să i le spună lui Danoh la adăpostul pentru câini; asemenea unui avocat inteligent şi puţin arogant, susţine o pledoarie strălucită împotriva propriei misiuni imposibile, dar în acelaşi timp trupul i se micşorează, iar capul i se afundă între umerii laţi, rămânând în aşteptare.

Şi era tulburat de supărări mari şi mici, ce răbufneau acum din lăuntrul său cu furie, împotriva lui Roi, care izbutise din nou să îl convingă să iasă în seara aceasta în patru, pentru a nu ştiu câta oară, şi îi mai explicase o dată că încetul cu încetul îşi va da seama că Dafi este sufletul său pereche şi aşa mai departe. Aşa îi spunea Roi şi îl privea lung, stăruitor, cu ochii aceia care îl supuneau, iar Asaf observa haloul, aura galbenă şi fină, plină de batjocură, ce îi înconjura pupilele şi se gândea deprimat că prietenia lor se transformase de-a lungul timpului în altceva, dar cum am putea, oare, numi acest altceva… Cuprins dintr-odată de panică, de parcă ar fi fost muşcat de şarpe, promisese că va mai veni şi în seara aceasta, iar Roi îl mai bătuse o dată pe umăr, spunându-i:

— Cât de mult te iubesc eu pe tine, frate. – Asaf plecase de lângă el şi se gândise că ar fi atât de bine dacă ar avea curaj să se întoarcă şi să îi arunce în faţă lui Roi ce gândea despre acel „suflet-pereche“, pentru că, de fapt, bunul său prieten nu avea nevoie decât ca Asaf şi Dafi să fie un fel de oglindă răsturnată, care să scoată în evidenţă strălucirea şi simplitatea relaţiei sale cu Meitel – în timp ce ei doi merg împreună şi se sărută la fiecare doi paşi, Asaf şi Dafi se târăşte în urma lor în tăcere, antipatizându-se reciproc.

— Ce ai? se înfurie vânzătorul de pizza. Cu tine vorbesc!

Asaf vede că pizza a fost deja tăiată în opt bucăţi şi pusă într-o cutie albă de carton, iar vânzătorul îi vorbeşte accentuând cuvintele, ca şi când i-ar fi fost lene să repete ceva ce mai spusese:

— Ascultă bine, am pregătit ca de obicei: două cu ciuperci, una cu anşoa, una cu porumb, două obişnuite şi două cu măsline, pedalează repede, să ajungi cu ea caldă, patruzeci de şekeli.

— Unde să pedalez? întreabă Asaf în şoaptă.

— N-ai bicicletă? întreabă vânzătorul uluit. Sora ta o punea în coş. Cum o s-o duci? Mai întâi dă-mi banii! – întinde către Asaf un braţ lung şi păros. Uimit, bagă mâna în buzunar, iar de aici izvorăşte o supărare care îi cuprinde toată fiinţa: părinţii săi îi lăsaseră destui bani înainte să plece, dar el îi va cheltui cu multă chibzuinţă şi în fiecare zi va sări peste masa de prânz de la bufetul primăriei, iar în felul acesta îi vor rămâne bani să cumpere încă un obiectiv pentru Canon-ul pe care părinţii i-l vor aduce din America – iar cheltuielile neprevăzute, precum aceasta, îl enervau foarte tare. Dar nu are de ales, îi este clar faptul că bărbatul pregătise pizza special pentru el, mai bine zis, special pentru cel care ajunge acolo însoţit de căţeaua aceasta. Dacă nu ar fi fost atât de furios, Asaf l-ar fi întrebat în cele din urmă, cu siguranţă, cine este stăpâna căţelei, dar fie din pricina supărării, fie din pricina sentimentului că întotdeauna altcineva hotărăşte pentru el şi alege în numele său ce trebuie făcut – plăteşte şi pleacă repede, mimând indiferenţa cu privire la banii de care era jefuit în felul acesta. Dar căţeaua nu mai are răbdare, ţâşneşte deodată din locul în care stă, iar lesa atârnă în urma ei, în timp ce Asaf aleargă după ea cu un strigăt surd, aplecându-se pentru a lua într-o mână cutia mare de carton, iar în cealaltă lesa şi numai printr-o minune reuşeşte să treacă printre oamenii de pe stradă fără a produce un incident neplăcut; cutia flutură în aer în mâna sa ridicată, iar el ştie, nu mai are nici o iluzie în această privinţă, că acum arată exact ca un chelner dintr-o caricatură şi, colac peste pupăză, pizza începe să miroasă şi să se prelingă pe cutie, iar Asaf nu mâncase decât un sandvici de dimineaţă şi are, desigur, tot dreptul să mănânce din pizza aceasta, că doar a plătit pentru fiecare ciupercă şi măslină de pe ea, dar, pe de altă parte, simte că nu-i aparţine, ca şi când cineva ar fi cumpărat-o pentru altcineva prin intermediul lui, iar pe aceştia el nu îi cunoaşte.

În felul acesta, cu pizza într-o mână, a mai traversat în dimineaţa aceea şi alte străzi, pe culoarea roşie a semaforului. Niciodată nu mai alergase astfel prin oraş, niciodată nu mai încălcase atâtea reguli deodată şi din toate părţile oamenii îl fluierau, se izbeau de el, înjurau şi urlau, dar după numai câteva minute a încetat să îi mai pese de ei şi, cu fiecare pas pe care îl făcea, se curăţa de supărarea pe care o simţea faţă de el însuşi, fiindcă, în felul acesta neprevăzut, devenise un om liber, departe de biroul sufocant, eliberat de toate problemele, mari şi mici, care îl împovărau de câteva zile; era nestăpânit ca o stea care se abate de pe orbită, traversează cerul în toată lungimea lui şi lasă în urmă o dâră strălucitoare. Apoi nu mai gândea nimic şi nu mai auzea vocile oamenilor din jur, ci numai zgomotul paşilor săi, bătăile inimii şi respiraţia lui regulată; mergea şi se lăsa copleşit de un sentiment nou şi misterios, de plăcerea de a alerga spre necunoscut, iar sufletul lui, asemenea unei mingi bune, elastice şi umflate, a început să salte plin de bucurie, dorindu-şi ca aceste clipe să nu se termine niciodată.

Cu o lună înainte ca Asaf şi căţeaua să se întâlnească – pentru a fi mai exacţi, cu treizeci şi una de zile în urmă – pe o stradă lăturalnică ce şerpuieşte printr-una din văile care înconjoară Ierusalimul a coborât din autobuz o tânără. O fată micuţă şi fragilă. Faţa aproape că nu i se vedea de sub coama de păr negru, cârlionţat. A coborât scările ghemuită sub greutatea rucsacului uriaş pe care îl purta în spinare. Şoferul a întrebat-o ezitant dacă are nevoie de ajutor, iar ea, speriată de felul în care o privea, s-a mai aplecat puţin şi a răspuns printr-o mişcare a capului: nu.

După aceea a aşteptat în staţia goală până ce autobuzul s-a îndepărtat. A continuat să aştepte şi după ce acesta dispăru după o cotitură a drumului. Stătea ţintuită locului, aruncând priviri cercetătoare în stânga şi în dreapta, iar la fiecare mişcare a capului razele soarelui sclipeau în cerceii ei albaştri.

Lângă staţie zăcea o pompă de benzină ruginită, plină de găuri. Pe un panou uzat de carton, prins pe un stâlp de înaltă tensiune, se putea citi „LA NUNTA LUI SIGHI ŞI MOTI“, cu o săgeată îndreptată spre cer. Fata mai privi o dată în jur şi văzu că nu era ţipenie pe drum. Nici maşini nu treceau. Se întoarse încet şi părăsi staţia. Privi din nou în toate direcţiile. Era foarte atentă să nu îşi mişte capul, însă ochii îi zburdau dintr-o parte în alta, observând orice mişcare.

Cine ar fi văzut-o ar fi crezut că plecase într-o scurtă excursie. Exact aceasta era impresia pe care dorea să o lase. Dar dacă cineva ar fi trecut pe acolo cu maşina s-ar fi întrebat, cu siguranţă, cum de o fată singură coboară în valea aceea. Şi poate că s-ar mai fi gândit la un lucru ciudat – de ce o fată care iese la o plimbare scurtă de după-amiază într-o vale atât de aproape de oraş poartă în spinare un bagaj atât de mare, ca şi când ar pleca într-o lungă călătorie. Însă nici un şofer nu a trecut pe acolo, iar în vale nu era nici un om. Îşi croia drum printre tufele galbene de muştar, printre pietrele încinse şi dispărea după desişuri de stejari şi tufişuri ţepoase.

Înainta cu repeziciune, părând a fi obişnuită cu astfel de drumeţii, cu toate că greutatea pe care o ducea în spinare o făcea să se clatine când înainte, când înapoi. Părul dezordonat îi flutura în jurul feţei. Gura ei frumoasă păstra încă expresia dură şi hotărâtă cu care îi spusese „nu“ şoferului de autobuz. După câteva clipe începu să respire cu dificultate. Inima îi bătea repede, iar gândurile rele începură să i se învârtă prin minte. Aceasta era ultima dată când mai venea singură aici, se gândea, iar data viitoare, data viitoare…

Dacă va mai fi o dată viitoare.

Ajunse jos, în fundul văii. Din când în când arunca priviri răvăşite către povârnişul dealului, lăsând impresia că se bucură de frumuseţea peisajului. Urmărea fascinată zborul corbilor şi cerceta linia orizontului. Acesta, de exemplu, este un loc în care se află complet expusă. Dacă cineva trece din întâmplare pe drum, în apropiere de staţie, ar putea să o vadă.

Şi poate că, tot din întâmplare, acelaşi cineva ar fi observat că mai coborâse aici şi ieri, şi alaltăieri.

De cel puţin zece ori în ultima lună.

Şi va putea să o prindă când va veni data viitoare…

Va fi, va fi o dată viitoare, trebuie să facă un efort şi să nu se mai gândească la ce se va întâmpla.

Ultima dată când s-a aşezat, pentru a-şi încheia şireturile sandalelor, nu s-a mişcat vreme de două minute. A cercetat toate pietrele, toţi copacii şi toate tufişurile.

Iar apoi, ca într-un basm cu zâne, a dispărut. Pur şi simplu s-a făcut nevăzută. Chiar dacă cineva ar fi urmărit-o, n-ar fi izbutit să-şi dea seama ce s-a întâmplat: în urmă cu un minut era încă acolo, îşi dăduse jos rucsacul din spinare şi respira adânc; apoi vântul puse în mişcare frunzele tufişurilor, iar valea rămase pustie. Alerga pe fundul râpei, nevăzută de nimeni, cu rucsacul în braţe, părând o minge care se rostogoleşte printre ierburi şi pietre. Se opri abia în faţa unui stejar care se legănă şi scutură frunze uscate ce se sfărâmau în picături maronii şi roşiatice.

Dintr-un buzunar lateral al rucsacului scoase o lanternă. Cu mişcări iscusite dădu la o parte câteva tufişuri uscate, scoase din rădăcini, şi dezveli o intrare micuţă ca uşa unei case de spiriduşi. Doi, trei paşi cu mers aplecat. Urechile ciulite şi ochii mijiţi pentru a auzi şi pentru a vedea orice mişcare, orice umbră. Începu să adulmece în jurul ei, ca un animal, scrutând întunericul: fusese vreun străin aici? Şi dacă va descoperi pe cineva? Dacă acela se va năpusti asupra ei?

Vizuina se lărgi dintr-odată, devenind înaltă şi spaţioasă, puteai să te ridici în picioare şi chiar să faci câţiva paşi de la un perete la altul. O lumină slabă încadra intrarea în peşteră, provenind de undeva, din tavanul acoperit de tufişuri.

Împrăştie cu repeziciune conţinutul rucsacului pe podea. Cutii de conserve. O cutie cu lumânări. Pahare de plastic. Farfurii. Chibrituri. Baterii. Încă o pereche de pantaloni şi o cămaşă, pe care se hotărâse să o ia în ultima clipă. Suluri de hârtie igienică, integrame. Tablete de ciocolată. Ţigări Winston… Rucsacul era gol. Cumpărase conservele în după-amiaza aceea. Mersese până la Ramat Eşkol, pentru a evita întâlnirea cu vreun cunoscut, dar chiar şi acolo dăduse peste o femeie care lucrase odinioară cu mama ei în bijuteria hotelului Regele David. Femeia o ţinu de vorbă, plină de amabilitate şi o întrebă de ce cumpără atât de multe lucruri, iar ea, fără să roşească măcar, spuse că în ziua următoare va pleca într-o excursie.

Se mişcă rapid, aranjă şi sortă lucrurile pe care le adusese. Numără pentru a suta oară sticlele de apă minerală. Apa este esenţială. Mai avea deja acolo cincizeci de litri. Ar trebui să îi fie de ajuns pentru întreaga perioadă. Atât pentru zile, cât şi pentru nopţi. Nopţile vor fi cele mai grele, iar ea va avea nevoie de multă apă. Mai mătură o dată praful de pe podea, încercând să se simtă în locul acesta ca acasă. Odată, în urmă cu un milion de ani – în urmă cu aproximativ o lună de zile –, acest loc reprezenta pentru ea o ascunzătoare mult iubită. Acum, gândul la ce o aştepta aici îi întorcea stomacul pe dos.

Întinse salteaua aproape de perete şi se aşeză pe ea, verifică dacă este comodă. Nici măcar acum, când stătea întinsă astfel, nu îşi permitea nici o clipă de slăbiciune. Creierul îi zumzăia fără încetare. Cum va fi când îl va aduce aici, în pădurea ei, la Restaurantul de la Capătul Lumii. Ce i se va întâmpla în acest loc. Singură, numai cu el.

Pe peretele de deasupra ei, jucătorii lui Manchester United jubilau după ce câştigaseră Cupa Campionilor. Era o mică surpriză pe care o pregătise pentru a-l face fericit. Dacă îi va da atenţie. Zâmbi pentru sine, fără motiv, dar odată cu zâmbetul acesta reveniră şi gândurile negre, iar teama îi răscolea din nou stomacul.

Se ridică şi merse de la un perete la altul, apăsându-şi cu putere mâinile pe piept; pe salteaua aceasta va sta el. Iar aici, pe scaunul acesta pliant, va sta ea. Pregătise şi pentru ea o saltea subţire, dar nu îşi făcea iluzii: nu va putea să închidă ochii nici măcar pentru o clipă în zilele acelea. Trei, patru sau cinci astfel de zile. Iată ce o sfătuise bărbatul acela fără dinţi din Grădina Independenţei:

— Nu-l scăpa din ochi nici o clipă, altfel va fugi. Privea deprimată la gura aceea ştirbă care îi zâmbea şi la ochii aceia care îi devorau din priviri trupul, dar mai ales la bancnota de douăzeci de şekeli pe care i-o întindea.

— Explică-mi, îi ceru ea, încercând să îşi ascundă tremurul vocii. Ce vrei să spui cu asta? De ce să fugă de mine?

Iar el, cu haina lungă, sfâşiată şi murdară, cu pătura din blană rară înfăşurată în jurul corpului pentru a-i ţine de cald, zâmbi, gândindu-se la naivitatea copilei:

— Ai auzit vreodată de magicianul acela, fata mea? Cel care putea scăpa din orice loc ar fi fost închis? Şi în privinţa lui lucrurile se vor petrece la fel, cu siguranţă. Pune-l într-o cutie cu o sută de lacăte, într-un seif de bancă, în pântecele mamei sale, iar el va evada. Va dispărea, pur şi simplu! Nici constrângerile legii nu îţi sunt de vreun folos!

Cum va trece ea peste acest lucru, nu avea idee. Poate că în momentul în care vor fi împreună aici, se vor trezi în ea forţe noi şi necunoscute. Numai pe acest lucru se putea bizui acum, pe speranţe plăpânde, precum aceasta. În orice caz, toate speranţele sunt deşarte, iar dacă va începe să gândească astfel, va aluneca în disperare. Panica atârna deasupra ei din tavanul peşterii. Să nu se mai gândească. Nu trebuie să gândească logic. Acum trebuie să fie puţin nebună. Asemenea unui soldat care porneşte într-o misiune sinucigaşă, fără a se gândi la ce îl aşteaptă. Verifică încă o dată, poate pentru a zecea oară, proviziile. Se întrebă din nou dacă mâncarea va fi de ajuns pentru toate zilele şi nopţile. Şedea pe scaunul pliant din faţa saltelei şi încerca să îşi imagineze cum va fi, ce îi va spune el, cum va începe să o urască din ce în ce mai mult de la o oră la alta şi ce va încerca să îi facă. Gândul acesta o făcu din nou să tresară. Alergă spre „cabinetul medical“ al peşterii, iar acolo verifică pansamentele, plasturii şi iodul. Dar nu se linişti. Dădu la o parte o piatră mare şi dezveli o placă de lemn. Sub ea, într-o gaură mică săpată în pământ, erau aşezate, una lângă cealaltă, o pereche de cătuşe şi un aparat cu şocuri electrice, pe care le cumpărase dintr-un magazin cu echipamente de campanie.

Sunt nebună de legat, se gândea.

Înainte de a pleca se opri şi mai aruncă o privire acestui spaţiu, pe care timp de o lună întreagă îl pregătise cu multă grijă. Odată, poate în urmă cu sute de ani, oamenii locuiseră aici. Găsise dovezi. Şi animalele îşi găsiseră adăpost înăuntru. Acum era casa ei şi a lui. O casă de nebuni, un spital, se gândea ea, dar mai ales o închisoare. Gata. Trebuia să plece.

La o lună după această întâmplare, pe străzile Ierusalimului goneau un tânăr şi o căţea, străini unul de celălalt, uniţi de o lesă şi, chiar dacă refuză încă să recunoască faptul că sunt împreună, încep să descopere frumuseţea lucrurilor mărunte, de exemplu modul în care ţi se ciulesc urechile în momentele de maximă încordare, sunetul puternic al paşilor pe asfalt, mirosul plăcut al transpiraţiei şi toate emoţiile pe care le poate exprima coada unui câine, câtă putere îţi trebuie pentru a ţine în mână o lesă şi de câte resurse dispune un trup epuizat pentru a merge înainte… deja ieşiseră de pe strada principală, zgomotoasă, afundându-se pe străduţe laterale, şerpuitoare, dar căţeaua nu dădea încă semne de oboseală. Lui Asaf i se părea că e atrasă de un magnet puternic, iar pe el îl bântuia un sentiment ciudat – dacă ar înceta, pur şi simplu, să gândească, dacă ar renunţa la voinţa lui şi s-ar lăsa condus către ţinta ei… O clipă sau două după aceea tresări surprins, deoarece căţeaua se oprise în faţa unei porţi verzi, tăiate într-un gard înalt de piatră; cu o mişcare greoaie se ridică pe labele din spate, apăsă clanţa de fier şi deschise. Asaf privi în stânga, apoi în dreapta. Strada era pustie. Căţeaua mergea înainte, iar el o urmă, fiind înconjurat deodată de o linişte profundă, ca în adâncurile oceanului.

O curte mare.

Acoperită cu dale albe de piatră.

Pomi fructiferi, plantaţi pe mai multe rânduri.

O casă rotundă, mare şi impunătoare.

Asaf călca încet, cu mare atenţie. Paşii lui scârţâiau pe pietre. Era uluit de faptul că un loc atât de frumos şi de spaţios ca acesta se află atât de aproape de centrul oraşului. Trecu pe lângă o fântână rotundă. O găleată strălucitoare era legată de o funie, iar câteva căni mari de lut erau aşezate pe o buturugă, de parcă aşteptau pe cineva să bea din ele. Asaf aruncă o privire în fântână, lăsă o piatră să cadă înăuntru şi abia după un lung moment de aşteptare auzi sughiţul stins al apei. Lângă fântână era un colţişor umbros, acoperit cu viţă-de-vie deasă, unde erau aşezate cinci rânduri de bănci, iar în faţa fiecărei bănci se găsea câte o piatră mare, tăiată parcă special pentru a-ţi aşeza picioarele obosite.

Se opri şi privi casa aceea din piatră. O plantă agăţătoare cu flori violet îi acoperea zidurile, urcând până la turnul înalt care se ridica deasupra ei şi coborând apoi până la baza crucii din vârful acestuia.

Este o biserică, se gândi surprins, căţeaua m-a adus la o biserică. Se pare că este unul dintre animalele care se aciuează pe lângă asemenea locuri, încercă să se convingă pe sine, iar în clipa aceea izbuti chiar să îşi imagineze străzile Ierusalimului năpădite de o mulţime de câini agitaţi aparţinând diverselor biserici din oraş.

Căţeaua – fără ezitare, ca şi când într-adevăr ar fi locuit aici – se grăbeşte, trăgându-l după ea în spatele casei. În vârful turnului se află o fereastră mică, arcuită, ca un ochi deschis în inima plantei căţărătoare. Căţeaua îşi ridică privirile spre cer şi latră de câteva ori scurt şi puternic.

În primul moment nu se întâmplă nimic. Apoi Asaf auzi hârşâitul unui scaun, sunetul venea din vârful turnului. Cineva se mişca acolo. Mica fereastră se deschise, iar o voce de femeie sau de bărbat – era greu de spus, pentru că vocea era răguşită, ca şi când nu mai fusese folosită de multă vreme – îi strigă un singur cuvânt, poate strigase numele căţelei; ea lătra întruna, şi vocea răguşită o strigă din nou, ascuţit, pătrunsă de uluire, ca şi cum nu i-ar fi venit să creadă că ce se întâmplă e adevărat. Asaf se gândea că aici se încheie scurta lui excursie împreună cu această căţea. Se întorsese acasă, la stăpânul ei din vârful turnului. Totul se termina atât de repede. Aştepta ca cineva să iasă la fereastră şi să-i spună să urce, însă, în loc de un chip, apăru o mână negricioasă şi subţire – pe moment crezu că este o mână de copil –, iar apoi un coşuleţ de nuiele legat cu o sfoară – panerul care se legăna la capătul funiei era asemenea coşuleţului lui Moise, plutind însă prin aer, de data aceasta; în cele din urmă se opri chiar în faţa lui Asaf.

Căţeaua nu mai avea răbdare. În timp ce coşuleţul cobora, continuă să latre şi să sape, alergând când spre poarta bisericii, când înapoi la Asaf. În coş găsi o cheie mare şi grea de fier. Avu o clipă de ezitare. Cheia de la poartă – ce îl mai aştepta acum? (Un test standard, era omul potrivit pentru a se ocupa de asemenea probleme. Avea în spate sute de ore de antrenament, care îl pregătiseră tocmai pentru acest gen de situaţii: cheie mare de fier, turn înalt, castel misterios. Aaa, da, şi sabia fermecată, inelul vrăjit, comoara şi dragonul care o păzeşte; şi aproape întotdeauna – trei uşi identice, dintre care trebuie să alegi una singură pe care să intri, pentru că în spatele a două dintre ele te aşteaptă o moarte chinuitoare.) Dar aici era o singură cheie şi o singură poartă, iar Asaf urmă căţeaua şi deschise uşa.

Stătea în pragul camerei mari şi întunecoase, sperând ca stăpânul casei să coboare la el din turn, însă acesta nu veni şi nici zgomot de paşi nu se auzea. Intră, iar uşa se închise încet în urma sa. Aştepta. Camera începu să se contureze în întuneric: erau acolo câteva dulapuri înalte, cufere, mese şi cărţi. Mii. Pe toţi pereţii, pe rafturi, pe dulapuri, pe mese şi în teancuri pe podea. Erau şi o mulţime de ziare, legate în pachete subţiri, iar pe fiecare dintre ele era lipită câte o foaie de hârtie pe care erau trecute cifre: 1955, 1957, 1960. Căţeaua începu din nou să îl tragă după ea, iar el îşi târa picioarele în urma ei. Pe unul dintre rafturi văzu cărţi pentru copii, iar în clipa aceea se simţi încurcat şi chiar se sperie puţin. Ce caută cărţile pentru copii aici; de când citesc preoţii şi călugării cărţi pentru copii?

În mijlocul camerei era o cutie mare, iar el trecu pe lângă ea. Poate era un sarcofag, sau poate un altar. I se părea că aude de sus zgomot de voci, mişcare şi paşi uşori şi rapizi, chiar clinchet de furculiţe şi cuţite. Pe pereţi erau tablouri reprezentând bărbaţi în robe, cu capetele înconjurate de aureole, iar ochii lor îi aruncau lui Asaf priviri pline de reproş.

Camera aceea imensă răsuna la fiecare mişcare a sa şi a căţelei, răsuflarea şi sunetul paşilor stârneau ecouri. Căţeaua îl trăgea către o uşă de lemn, deşi el încerca să mai zăbovească acolo. Avea puternica senzaţie că aceasta era ultima lui şansă de a fugi şi, poate, de a scăpa de cineva. Dar căţeaua nu mai avea răbdare, nu-i mai tolera temerile, simţise mirosul unei persoane iubite, un miros care era peste tot, iar ea îi dusese dorul cu toată fiinţa ei câinească. Lesa era întinsă şi vibra. Ajunsese la uşă, se oprise şi o zgâria cu ghearele, scâncind. Când stătea aşa, ridicată pe două lăbuţe, era aproape la fel de înaltă ca el, iar în ciuda blănii murdare şi zbârlite, se putea vedea cât e de frumoasă şi agilă; inima îi tresări, pentru că nu avusese destul timp să o cunoască, toată viaţa îşi dorise un câine şi se rugase pentru asta, dar ştia că nu o poate îndupleca pe mama din pricina astmului ei, iar acum se simţea ca şi când ar avea o căţea, deşi pentru scurtă vreme şi mai mult pe fugă.

Ce fac eu aici, se întrebă Asaf şi apăsă clanţa. Uşa se deschise. Se trezi pe un coridor cotit, care părea să încercuiască biserica de jur împrejur. Nu ar trebui să mă aflu aici, se gândea şi începu să alerge după căţeaua care făcea salturi mari înainte, trecu pe lângă trei uşi închise, asemenea vântului printre norii albi, până ce ajunse la nişte scări mari de piatră. Dacă i se va întâmpla ceva acum, se gândea – şi începu să şi-l imagineze pe căpitan ieşind îngândurat din cabină, îndreptându-se către părinţii săi, şoptindu-le apoi ceva la ureche – nimănui nu i-ar da prin cap să îl caute aici.

Sus, în capătul scărilor, mai era o uşă mică, albastră. Căţeauă lătra şi scâncea, aproape că vorbea, amuşina şi zgâria pragul, iar din spatele uşii se auzea o voce veselă şi fericită, care îi suna lui Asaf asemenea cântecului cocoşilor şi care spuse într-o ebraică veche:

— Vai, drăguţa de ea, aproape că a reuşit să deschidă singură. Vin îndată!

Cheia se răsuci în broască, iar când uşa fu deschisă, căţeaua se repezi înăuntru, către omul care stătea acolo. Asaf rămase afară, în spatele uşii care se închise. Într-un fel sau altul, lucrurile se termină întotdeauna astfel, gândi el cu amărăciune, întotdeauna el este cel care rămâne în spatele unei uşi închise. Apăsă puţin clanţa și privi înăuntru. Văzu o spinare încovoiată şi o cosiţă lungă, groasă şi neagră, iar în momentul acela se gândi că este vorba despre un copil sau, mai bine zis, despre o copilă, o persoană micuţă şi subţire, îmbrăcată într-o robă închisă la culoare; abia mai târziu observă că era o femeie scundă şi bătrână, ce râdea şi îşi ascundea faţa în blana de pe gâtul căţelei, dezmierdând-o cu mâinile sale fine, vorbindu-i într-o limbă necunoscută, iar Asaf aşteptă, fiindcă nu voia să întrerupă acest moment, până ce femeia dădu căţeaua la o parte râzând şi spunând:

— Gata, hai, ajunge, scandalyarisa! Hai să o salutăm şi pe Tamar. Apoi se întoarse, iar zâmbetul larg de pe chipul ei îngheţă pe dată. Dar cine… – făcu un pas înapoi – cine eşti tu? Scoase un mormăit gros, încleştându-şi mâinile pe gulerul robei, iar pe faţa ei se putea citi un amestec de teamă şi dezamăgire:

— Şi ce cauţi aici?

— Nu ştiu, spuse el.

Călugăriţa mai făcu un pas înapoi şi se sprijini de peretele acoperit de crăpături. Căţeaua stătea între ei, privind când la unul, când la celălalt, cu o expresie de nefericire uimită. Lui Asaf i se părea că şi ea e dezamăgită; nu se aşteptase la o întâlnire ca aceasta în momentul în care îl adusese aici.

— Îmi cer scuze, ăăă… eu chiar nu ştiu ce caut aici, adăugă Asaf, simţind că în loc să explice nu făcea decât să complice şi mai mult lucrurile, ca de obicei, ca întotdeauna, când trebuie să exprime ceva cu ajutorul cuvintelor, şi nu ştia ce să facă pentru a o linişti pe călugăriţa care respira cu dificultate şi pentru a face ca ridurile de pe fruntea ei să nu mai fie atât de ameninţătoare.

— Aceasta este pizza, spuse cu blândeţe şi arătă din priviri cutia pe care o ţinea în mâini, sperând că asta o va mai linişti, fiindcă pizza era ceva tangibil, neechivoc. Dar ea se împinse şi mai tare în rafturile pentru cărţi, iar Asaf simţi că este supradimensionat, multiplicat şi înspăimântător şi că orice mişcare ar fi făcut era greşită, iar călugăriţa stătea înfricoşată lângă rafturi, ca o pasăre micuţă şi speriată, cu toate penele zbârlite pentru a-şi înfricoşa duşmanul.

Atunci observă că masa era pregătită: două farfurii şi două căni. Furculiţe mari de fier. Aştepta un oaspete. Dar nu înţelegea ce anume îi stârnise teama aceasta atât de mare şi o asemenea dezamăgire, atacul acesta de panică.

— Atunci eu plec, spuse el cu grijă. Mai era şi problema formularului şi a amenzii. Dar nu ştia cum se face un asemenea lucru. Cum îi ceri unui om să îţi plătească amenda?

— Unde pleci? întrebă femeia ca la interogatoriu. Unde este Tamar? De ce nu a venit?

— Cine?

— Tamar, Tamar! Tamar a mea, Tamar a ei! Şi, cuprinsă de nerăbdare, indică de trei ori către căţeaua care urmărea din priviri, cu ochii larg deschişi, dialogul dintre cei doi şi se uita când la unul, când la celălalt, asemenea unui spectator la un meci de ping-pong.

— Nu ştiu, murmură Asaf, atent să nu se implice şi mai mult în această poveste. Pur şi simplu nu o cunosc. Jur.

Urmă o tăcere îndelungată. Asaf şi călugăriţa se priveau unul pe celălalt ca doi străini care au mare nevoie de cineva care să le traducă ce îşi spun. Căţeaua lătră deodată, iar ei tresăriră, ca şi când s-ar fi trezit dintr-o vrajă aruncată asupra lor. Un gând începu să se târască încet prin creierul lui Asaf: se părea că Tamar era „tânăra doamnă“ despre care îi vorbise vânzătorul de pizza, cea cu bicicleta. Poate că ea făcea livrările la biserici. Acum totul este clar, se gândea şi ştia că nimic nu este clar, dar asta nu era problema lui.

— Uitaţi, eu doar… – puse cutia albă de carton pe masă şi se retrase imediat, pentru ca ea să nu creadă că are intenţia să rămână la prânz, Doamne fereşte! – am adus pizza.

— Pizza, pizza! izbucni călugăriţa cu furie. Lasă pizza! Eu întreb de Tamar, iar el îmi povesteşte despre pizza! Unde ai întâlnit-o? Spune odată! – El stătea în picioare şi ridică din umeri, în timp ce frica de pe chipul ei dispăru cu repeziciune, iar întrebările pe care i le adresa una după cealaltă veneau ca nişte lovituri:

— Cum vine asta „nu o cunosc“? Şi nu eşti nici prietenul ei, nici amicul ei, nici vreo rudă? Alo, uită-te în ochii mei! – Îşi ridică ochii spre ea şi îl încercă un sentiment de laşitate în faţa privirilor ei pătrunzătoare.

— Nu te-a trimis ea să mă înveseleşti puţin? Un moment! O scrisoare! Ce proastă sunt, desigur, o scrisoare! – Se uită la cutia de carton, o deschise şi începu să caute prin ea; ridică pizza, iar de sub ea scoase şi citi cu voce schimbată fluturaşul pizzeriei, ca şi când ar fi căutat un indiciu printre rânduri, iar faţa i se îngălbeni.

— Nici măcar un bileţel? şopti ea, aranjându-şi şuviţele argintii de păr care, din pricina agitaţiei, îi scăpaseră de sub boneta neagră de lână.

— Poate un mesaj? Ţi-a cerut să îţi aminteşti ceva anume? Încearcă, te rog, este foarte important pentru mine: sunt sigură că te-a rugat să îmi spui ceva, nu-i aşa? – Privirile ei rămăseseră suspendate pe buzele lui Asaf, ca şi când ar fi încercat, prin puterea întrebării sale, să îi smulgă de pe limbă cuvintele mult aşteptate.

— Poate ţi-a cerut pur şi simplu să mă informezi că totul decurge conform planului? Am dreptate? A trecut pericolul? Asta ţi-a spus? Nu asta?

Asaf ştia un singur lucru: cum stă aşa acolo, are faţa aceea despre care Reli, sora lui, spusese odată: „Mare noroc ai, Asaf; cu moaca asta a ta poţi să surprinzi oamenii numai cu lucruri bune“.

— Dar stai o clipă! – Ochii ei se micşorară – Poate că şi tu eşti unul dintre ei, Doamne păzeşte, unul dintre acei netrebnici? Vorbeşte, eşti unul dintre ei? Doamne, ajută-mă să nu mă tem! – Lovi cu piciorul înainte, iar Asaf se retrase.

— Ce e? Ţi-ai înghiţit limba? I-aţi făcut ceva? Cu mâinile astea două te voi face fărâme fie şi numai dacă o atingi pe copilă!

În clipa aceea căţeaua scoase pe neaşteptate un scâncet, iar Asaf, impresionat de sunetul pe care-l auzise, îngenunche lângă ea şi începu să o mângâie cu ambele mâini. Dar ea continuă să scheaune, iar trupul îi tremura de frică; era asemenea unui copil prins la mijloc în cearta părinţilor săi, incapabil să mai îndure situaţia. Asaf se întinse lângă ea – imediat se întinse – şi o dezmierda şi o mângâia şi o îmbrăţişa, vorbindu-i la ureche, ca şi când ar fi uitat cu totul unde se află, ca şi când ar fi uitat de călugăriţă; se concentra cu totul asupra căţelei speriate şi supărate. Iar călugăriţa tăcea şi privea uimită la acest copil mare, studiindu-i preţ de o clipă chipul grav, cu părul negru căzut pe frunte, purtând rănile maturizării, mirată de şuvoiul neîntrerupt de afecţiune care curgea din trupul lui către căţea.

Însă abia acum îi răsunau lui Asaf în minte cuvintele care fuseseră rostite înainte, îşi ridică privirea şi întrebă:

— Este o fată?

— Ce? Cine? Da, fată, nu, tânără. Aproximativ… – Îşi căuta vocea pierdută, ştergându-şi faţa cu mişcări uşoare şi privea cum Asaf mângâie căţeaua, liniştind-o, înăbuşind cu multă blândeţe şi răbdare plânsetele ei, până ce încetară cu totul, iar strălucirea reveni în ochii căprui.

— Gata, gata, vezi, totul este bine, îi spuse Asaf căţelei și se ridică, privind în jur, amintindu-şi unde se găseşte și în ce complicaţie s-a băgat.

— Dar explică-mi, suspină călugăriţa – era un altfel de suspin, nu unul de dezamăgire –, dacă nu o cunoşti, cum de ai ştiut să aduci aici pizza de duminică? Şi cum de s-a lăsat căţeaua adusă în lesă? Nu există nici un om pe lumea aceasta, cu excepţia lui Tamar, desigur, care să o poată plimba astfel! Sau poate că eşti un mic Solomon și vorbeşti limba animalelor?

Îşi ridică spre el bărbia micuţă şi ascuţită, figura ei cerând un răspuns, iar Asaf, ezitând, îi spuse că nu, nu vorbeşte limba animalelor. Era, cum să explici aşa ceva… ca să fim sinceri, Asaf nu înţelegea chiar tot ce îi spunea ea. Vorbea foarte repede, într-o ebraică ciudată, pronunţând foarte puternic sunetele „ayn“ şi „het“, aşa cum vorbeau oamenii din Ierusalim odinioară, şi apăsa unele consoane pe care Asaf nu le cunoştea, iar de multe ori aproape că nici nu aştepta răspunsurile lui, continuând să îi pună alte şi alte întrebări.

— Dar poate că vei începe să vorbeşti în cele din urmă, suspina nerăbdătoare. Panaghia mu! Cât mai poţi să taci?

Atunci el îi povesti pe scurt, în felul său, că lucrează la primărie şi că în dimineaţa aceea…

— Opreşte-te o clipă, îl întrerupse ea, ce te grăbeşti aşa? Nu înţeleg: tu nu eşti destul de mare ca să munceşti… – Asaf zâmbea în sine şi îi spuse că era o slujbă pentru perioada vacanţei, iar ea zise:

— Pentru vacanţă? Păi mai ai vacanţă acolo? Povesteşte-mi, cum ai găsit slujba asta minunată? – Iar Asaf îi explică: era, de fapt, pentru vacanţa mare, iar atunci ea îi surâse.

— Aha, vrei să spui pentru timpul liber; foarte frumos, dar cum ai obţinut o slujbă atât de interesantă? – Asaf era uluit de întrebare, cum rămâne cu această căţeluşă pe care i-o adusese, de ce o interesa ce se întâmplase înainte ca el să ajungă aici; dar se părea că o interesează chiar foarte mult. Ea îşi trase un balansoar mic şi se aşeză, apoi începu să se legene uşurel, cu picioarele puţin depărtate şi cu mâinile pe genunchi, descosându-l cu multă veselie despre munca lui acolo; Asaf îi spunea că nu e cine ştie ce, el ţinea o evidenţă a plângerilor primite de la populaţie legate de defecţiunile conductelor de apă pe bulevarde şi în locurile publice, însă cea mai mare parte a timpului pur şi simplu stătea şi visa…

— Visezi? tresări călugăriţa, ca şi când ar fi întâlnit un prieten în acest străin. Stai pur şi simplu şi visezi? Şi mai primeşti şi bani? Ia te uită că vorbeşti! Cine a spus că nu ştii să vorbeşti? Povesteşte – îşi puse veselă un picior peste celălalt. Asaf era foarte stânjenit şi îi explică faptul că nu visa de-adevăratelea, numai aşa, vara, se gândea la tot felul de lucruri…

— Dar la ce fel de lucruri, asta e întrebarea! – Călugăriţa îşi deschise larg ochii, iar în ei se putea citi că are un scop anume; chipul îi era atât de serios, încât Asaf se simţi mai încurcat ca niciodată şi rămase tăcut, pentru că ce ar fi putut să îi povestească – despre cum visează el la Dafi şi se întreabă cum va reuşi să o rupă cu ea fără să se certe cu Roi? Se uita la femeie, iar ochii ei întunecaţi înfigeau priviri ascuţite în buzele lui, aşteptând să spună ceva şi într-o clipă de nebunie se gândi că îi va povesti un pic despre asta, dar nu va fi capabilă să înţeleagă nimic, pentru că se interpuneau mii de ani lumină între lumea lui şi a ei; dar călugăriţa zise:

— Ei bine? Te-ai oprit din nou, dragul meu? Te-au părăsit deodată puterile? Nu poţi să înăbuşi o poveste care tocmai se naşte!

Asaf bâlbâi că nu e decât o poveste prostească.

— Nu, nu, nu, protestă femeia bătând din palme, nu există aşa ceva – o poveste prostească. Ştii că toate poveştile sunt legate într-un mod profund de un mare adevăr, chiar dacă acesta rămâne de neînţeles pentru noi!

— Dar aceasta chiar este o poveste prostească, o asigură Asaf serios şi începu să zâmbească, pentru că buzele ei se mai strâmbaseră puţin, căpătând o expresie copilăroasă şi vicleană.

— Bine, spuse ea şi suspină, ducându-şi mâinile la piept, spune-mi povestea aceasta prostească a ta; dar de ce stai în picioare? Cine a mai pomenit aşa ceva? se întoarse uimită. – Gazda șade, iar oaspetele stă în picioare! Sări de la locul ei şi îi aduse un scaun mare şi impozant, cu spătar înalt.

— Ia loc, rogu-te, eu merg să aduc o carafă cu apă şi nişte gustări; ce zici, să tai şi un castravete şi o roşie proaspătă? – pronunţase roşhie, într-un fel ciudat. Doar nu îmi vine aici în fiecare zi un oaspete atât de important de la primărie! Şezi, Dinca, şi taci! Mult te mai plângi şi tu!

— Dinca? întrebă Asaf. Acesta este numele ei?

— Da, Dinca. Tamar îi spune Dinca. Şi eu – se aplecă spre căţea şi îşi frecă nasul de al ei – îi mai spun şi nesupusa, fiica revoltei, preaiubita, blăniţă de aur, scandalyarisa şi în alte o sută douăzeci şi unu de feluri, nu-i aşa, lumina ochilor mei?

Căţeaua o privea cu dragoste, iar urechile i se ridicau de fiecare dată când îşi auzea înşirate numele. O senzaţie ciudată, ca un gâdilat uşor şi foarte îndepărtat, se zvârcolea în sufletul lui Asaf: Dinca şi Tamar, Dinca lui Tamar, Tamar a Dincăi. Şi deodată le văzu pe amândouă în faţa lui, agăţate una de cealaltă. Dar asta chiar nu era problema lui, îşi aminti şi alungă hotărât această închipuire.

— Şi tu?

— Eu, ce?

— Cum te numeşti?

— Asaf.

— Asaf, Asaf, un psalm pentru Asaf… fredona pentru sine, grăbindu-se către bucătărie cu paşi repezi, aproape în fugă. O auzea robotind în spatele perdelei înflorate, pentru ca mai apoi să revină şi să pună pe masă o carafă mare de sticlă, în care pluteau felii de lămâie şi frunze de mentă, o farfurie cu roşii şi castraveţi tăiaţi, precum şi măsline şi bucăţele de brânză, toate cufundate într-un ulei gros. Apoi se aşeză în faţa lui, îşi şterse mâinile pe şorţul legat deasupra robei şi întinse o palmă către Asaf:

— Teodora, născută pe insula Lyxos, în Grecia. Ultimul vlăstar al acelei nefericite insule șade acum cu tine la masă. Mănâncă, rogu-te, fiul meu!

Tamar zăbovi îndelung în faţa uşii micuţei frizerii din cartierul Rekhavia, dar nu îndrăznea să intre. Era seară, sfârşitul unei zile lungi şi plicticoase de început de iulie. Aproape o oră s-a plimbat înainte şi înapoi pe trotuarul din faţa frizeriei. În vitrina mare de sticlă se vedea pe ea însăşi, dar şi pe frizerul bătrân, care tunde, unul după celălalt, trei bărbaţi de aceeaşi vârstă cu el. O frizerie pentru bătrâni, gândi Tamar. Îmi convine. Aici nu mă cunoaşte nimeni. Alţi doi îşi aşteptau rândul. Unul dintre ei citea ziarul, iar celălalt, aproape chel – ce căuta aici? – un bărbat cu ochi rotunzi şi sticloşi, vorbea fără întrerupere cu frizerul. Părul ei cădea pe spate, ca o rugăminte. S-au împlinit deja şase ani, de la zece ani nu se mai tunsese; chiar şi în anii în care voise să uite cu desăvârşire că este fată, nu fusese în stare să renunţe la el. Era pentru ea o mască a stăpânirii de sine, dar şi un cort mic, în care se ascundea, iar uneori, când se încâlcea, devenind sălbatic şi dezordonat, era ca un strigăt de libertate. În ultimul timp, de câteva ori îşi făcuse cosiţe pe care şi le răsucea în vârful capului, simţindu-se matură, feminină, chiar frumoasă.

În cele din urmă deschise uşa şi intră. Simţi mirosurile puternice de săpun, dar şi toate privirile celor din cameră aţintite asupra ei. Se lăsă o tăcere adâncă. Se aşeză, curajoasă, ignorându-i pe ceilalţi. Geanta mare se odihnea la picioarele ei. Casetofonul negru, imens, îl puse pe scaunul de alături.

— Auzi – bărbatul cu ochi rotunzi încercă să reînnoade conversaţia cu frizerul – ce îmi spune fiica mea? Că pe micuţă, cea care s-a născut acum, s-au hotărât să o boteze Beverly. De ce? Aşa. Pentru că aşa vor surorile ei mai mari…

Dar cuvintele lui rămaseră suspendate şi golite de sens, planând deasupra camerei, asemenea norilor de furtună. Tăcu stânjenit şi îşi atinse chelia, ca şi când ar fi dorit să o acopere cumva. Bărbaţii o priveau pe fată, apoi se uitau unul la celălalt. Cu toţii erau de acord asupra unui lucru. Ceva nu este bine cu ea, nu se află în locul potrivit, ceva este în neregulă. Frizerul tăcea, ridicând din când în când capul spre ea. Îi văzu ochii albaştri, calzi, iar încheieturile degetelor i se relaxară deodată.

— Gata, Şimek, îi spuse el bărbatului, făcând un efort, îmi povesteşti după aceea.

Tamar îşi strânse părul. Şi-l trecu prin faţa nărilor şi a gurii, îl gustă, îl ascultă, îl sărută şi deja îi era dor de această atingere, de greutatea lui când era legat şi de sentimentul că părul ei este acela care o creşte şi care dă amploare vieţii şi existenţei ei în această lume.

— Tăiaţi-l pe tot, îi spuse ea frizerului, când îi veni în cele din urmă rândul.

— Pe tot?! întrebă el cu vocea gâtuită.

— Pe tot.

— Dar nu este păcat?

— V-am cerut să îl tăiaţi pe tot.

Doi bărbaţi în vârstă, care intraseră după ea, se ridicară în picioare. Al treilea, Şimek, avu un acces de tuse.

— Drăguţa mea, suspină frizerul, scoţându-şi ochelarii, poate ar trebui să te duci acasă şi să îi întrebi mai întâi pe mama şi pe tata.

— Ascultaţi-mă, ripostă ea imediat, cu tot corpul îndreptat spre el, sunteţi frizer sau educator? – Se văzu pentru o clipă în oglindă. Duritatea aceasta era ceva nou şi pentru ea şi nu îi era tocmai pe plac, de aceea se întoarse şi spuse:

— V-am rugat să îmi tăiaţi tot părul. Plătesc pentru asta, nu-i aşa?

— Dar aceasta este o frizerie pentru bărbaţi, încercă el să protesteze.

— Atunci, mă veţi rade în cap, spuse ea cu furie. Îşi puse mâinile pe piept şi închise ochii.

Neputincios, frizerul îi privi pe bărbaţii care şedeau pe scaunele din spate. Privirea lui spunea: „Voi ştiţi că am încercat să o împiedic. Tot ce se va întâmpla aici de acum înainte este numai din voinţa ei“, iar bărbaţii încuviinţau din priviri. Îşi trecu mâinile prin părul rar şi ridică din umeri. Apoi luă foarfeca cea mare. Tăie aerul o dată şi încă o dată. Simţea că ceva nu este în ordine. Sunetul era sec şi slab. De aceea continuă să taie aerul din jur cu mai multă forţă, până ce, în cele din urmă, auzi sunetul potrivit, sunetul vesel al meseriei sale. Apoi îşi afundă degetele în cascada aceea unică de păr des, cârlionţat, negru ca tăciunele, scoase un suspin şi începu să taie.

Ea nu şi-a deschis ochii nici când frizerul a trecut la o foarfecă mai mică, nici când a început să folosească maşina de tuns, nici chiar la final, când, cu ajutorul unui brici ascuţit, i-a îndepărtat ultimele fire de păr. Aşa că nu a văzut privirile holbate ale bărbaţilor. Unul câte unul, puneau ziarele deoparte, aplecându-se încet şi privind la craniul acela golaş şi roz, asemenea unui pui lipsit de apărare. Pe podea zăceau şuviţe tăiate, iar frizerul era atent să nu calce pe ele. În cameră era foarte cald, dar ea simţea aerul rotindu-se în jurul capului său şi i se făcu frig. Poate că nu va fi chiar atât de rău, se gândi, iar în acel moment îi apăru pe buze un zâmbet, pentru că o şi auzea pe Halina, bătrâna profesoară de canto, care o certa adesea pentru că se neglijează:

— Şi părul are nevoie de îngrijire, draga mea Tamileh. Dacă îl îngrijeşti, tu însăţi te vei simţi mai bine, nu-i aşa? Nu este interzis un strop de balsam, de cremă; nu este o ruşine să fii frumoasă…

— Gata, am terminat, spuse frizerul în şoaptă şi se duse să îşi cureţe briciul cu un tampon de vată îmbibat cu alcool, iar apoi continuă să îşi facă de lucru cu săculețul pentru foarfeci, aşteptând ca ea să deschidă ochii.

Îi deschise dintr-odată şi văzu o copilă micuţă şi urâtă, speriată, chiar înfricoşată. Văzu o copilă a nimănui, o copilă a străzii, o copilă nebună. Fata aceasta avea urechi foarte ascuţite, un nas exagerat de lung, ochi mari şi depărtaţi unul de celălalt într-un mod ciudat. Niciodată nu mai văzuse asemenea ochi. Acum o speriau privirile acelea goale şi dure. Primul gând care îi veni în minte fu că seamănă foarte mult cu tatăl ei, care începuse să îmbătrânească în ultimul an. Al doilea gând a fost acela că, dacă părinţii ei ar întâlni-o din întâmplare pe stradă, ar exista şanse mari ca nici măcar ei să nu o recunoască.

Nici un om nu se mişcase încă în frizerie. Ea se privea îndelung în oglindă, fără milă. Capul acesta dezgolit îi amintea de un buştean. Avea senzaţia că acum oricine îi putea citi gândurile.

— Te vei obişnui, îl auzi în depărtare pe frizer bâlbâindu-se, cuprins de milă; la vârsta ta părul creşte foarte repede.

— Nu-mi purtaţi de grijă, spuse ea, îndepărtând orice urmă de tandreţe, pentru că acest lucru ar putea să o zdrobească. Fără păr, chiar şi vocea ei i se părea diferită, mai ascuţită, de parcă ar fi fost divizată în mai multe tonuri, venită dintr-un loc necunoscut.

Îi plăti frizerului, iar acesta apucă banii cu vârful degetelor. Avea impresia că se teme de atingerea ei. Păşea încet, cu umerii drepţi, ca şi când ar fi purtat pe cap o carafă cu apă. Toate mişcările pe care le făcea îi stârneau senzaţii noi, iar acest lucru îi plăcea foarte mult. Tot aerul din lume dansa în jurul capului ei, ca şi cum s-ar fi apropiat să vadă cine este, apoi se retrăgea şi se apropia din nou.

Îşi puse rucsacul pe umăr, luă casetofonul şi ieşi. La uşă se opri o clipă. O artistă experimentată cum era ea ştia că se află în mijlocul unui spectacol, deşi, poate, unul puţin cam înspăimântător. Însă nu putea să reziste tentaţiei: îşi îndreptă umerii şi îşi aruncă deodată capul pe spate, scuturând o coamă de păr imaginară, iar mişcarea amplă şi furtunoasă era ca o ultimă bătălie, grandoarea unui suflet răvăşit de furtună; cu o clipă înainte să dispară, îşi ridică mâna sus de tot, o flutură în aer şi numai după aceea ieşi, trântind uşa.

1. Titlurile capitolelor reproduc versuri din cunoscute cântece ebraice (n.tr.).