© 2017 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6807-6

ISBN PDF: 978-973-46-6808-3

ISBN print: 978-973-46-6823-6

Lector: Magdalena Popescu Bedrosian 

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CRISTIAN TEODORESCU s-a născut la Medgidia, în 1954. A absolvit Facultatea de Filologie, secţia română-engleză, a Universităţii din Bucureşti. A început să scrie proză de la 14 ani, pentru revista Vînătorul şi pescarul sportiv. A debutat editorial în antologia Desant ’83 (Cartea Românească, 1983). În 1985 îi apare volumul de povestiri Maestrul de lumini, la Editura Cartea Românească (reeditat în 2005), urmat în 1988 de romanul Tainele inimei, la aceeaşi editură. În 1991 publică la Editura Alex Faust repovestit băieţilor mei, Petre şi Matei, apoi Povestiri din lumea nouă (RAO, 1996), Îngerul de la benzinărie (povestiri, Paralela 45, 2002), Maestrul de lumini şi alte povestiri (Curtea Veche, 2005) şi romanele Medgidia, oraşul de apoi (Cartea Românească, 2009; Polirom, 2012) şi Şoseaua Virtuţii. Cartea Cîinelui (Cartea Românească, 2015). A primit Premiul de debut al Uniunii Scriitorilor (1986), Premiul Academiei Romane (1990), Premiul pentru proză scurtă (1997) şi Premiul pentru roman ale Uniunii Scriitorilor (2010), precum şi alte premii ale unor ziare şi reviste. Povestirile sale au fost traduse în Olanda, Franţa, Statele Unite, Muntenegru, Polonia şi Ungaria.

OCTAVIAN MARDALE s-a născut la Brăila, în 1960. Din 1962 începe maratonul de desen, aflat în plină desfăşurare şi azi. A absolvit Institutul de Arte Plastice „Nicolae Grigorescu“ din Bucureşti. Este membru al Uniunii Artiştilor Plastici din România, avînd numeroase expoziţii personale şi de grup în ţară (Bucureşti, Brăila, Focşani, Bacău, Cluj-Napoca; la Giurgiu şi Gărîna – lucrări de artă monumentală) şi în străinătate (Franţa, Germania, Turcia, Japonia). Prezent cu lucrări de grafică, sculptură şi artă decorativă în mai multe colecţii particulare din ţară şi din străinătate. Dintre toate medaliile, diplomele şi strîngerile de mînă, cel mai important premiu este cel în bani acordat lunar de revista Caţavencii, publicaţia de satiră politică unde din 1990, fără întrerupere, activează ca grafician şi director artistic.

Pentru Daniela

Ochi iese în lume

Spuneţi-mi Ochi. Fiindcă n-am decît unul. Pe cel drept. Pe celălalt l-am pierdut într-un lan de porumb unde m-a aruncat o femeie.

Ar trebui să-i mulţumesc femeii că nu m-a înecat, ca pe fraţii mei, în balta de la marginea satului. I-a plăcut blana mea sau poate că săream după şoareci cînd fraţii mei se jucau între ei. Într-o zi însă, femeia s-a supărat mai tare ca de obicei că nu se ajungea cu de-ale gurii pentru copiii ei. Avea trei. Şi m-a aruncat în lanul de porumb de la marginea satului. Poate a crezut că voi prinde şoareci în lan.

Era totuşi o femeie cumsecade. Iar eu aveam atunci amîndoi ochii. Doar că şoarecii-de-cîmp erau mai iuţi decît mine. Şi în porumbişte mai erau şi mărăcini. Dar nu era nici o picătură de apă.

Cînd ţi-e foame, eşti atent pe unde mergi. Cînd ţi-e şi sete, ai încurcat-o. Fiindcă nu mai ştii ce vezi. Şi, dacă rămîi fără un ochi, înţepat de mărăcini, nici nu simţi, fiindcă te omoară setea. Cînd mi-am dat seama că lanul nu era de mine, am ieşit pe drum.

Intervenţia Lui

Dacă există un Dumnezeu al pisicilor, el sau mai degrabă EL a intervenit cînd am ieşit pe şosea. Maşina care venea spre mine n-avea viteză mare, iar cel care o conducea n-avea boală pe noi, ca şoferii care se laudă cu pisicile şi cîinii pe care i-au călcat. A oprit lîngă mine. A claxonat şi, dacă a văzut că nu mă trag înapoi, s-a dat jos din maşină şi s-a uitat la mine.

Eram slabă moartă şi în locul ochiului stîng aveam ceva care semăna cu ochii melcilor, doar că nu-mi folosea la nimic şi era negru-tăciune. Nici eu nu m-aş fi cules de pe drum, dar el, în loc să mă ducă la marginea şoselei, m-a luat în maşină. Avea părul lung, legat în coadă la spate, iar femeia care m-a luat în braţe pe bancheta din spate îi spunea Petre. Ea era mă, mamă, şi mirosea a mîncare, ceea ce îmi plăcea, şi a încă ceva, care nu-mi stîrnea încrederea. Femeile se parfumează, am constatat puţin mai tîrziu. Le poţi recunoaşte după parfumul cu care se dau, dar nu trebuie să ai încredere doar în parfumul lor ca să le deosebeşti.

Cînd am ajuns unde aveau ei doi treabă, într-un fel de sat mai mare decît cel în care m-am născut, femeile care-i aşteptau au sfătuit-o pe doamna doctor, al doilea nume al femeii, să nu mai piardă vremea cu mine.

Consultaţia

Pe femeie o mai chema şi Doamna Daniela. Mi-a dat puţină apă dintr-o ţîţică. Îi spunea seringă. A încercat să mă şi hrănească, dar nu-mi trebuia mîncare. Îmi ajungea apa. Am adormit şi am visat şoareci-de-cîmp. În somn mi s-a făcut foame. Cînd m-am trezit în braţele băiatului, pe care-l chema Petre, mi-a pierit foamea. Aş mai fi băut nişte apă, dar nu eram în stare să cer nimic. Doamna Daniela mi-a vîrît din nou în gură seringa cu apă. Era doctoriţă de oameni, dar se pricepea şi la puii de pisică.

Doctorul de animale, altele decît oamenii, la care m-a dus locuia la trei case mai încolo de dispensar. Mirosea a fum de tutun şi a ţuică, la fel ca bărbaţii din casa unde m-am născut, şi i-a spus că era exclus să apuc ziua următoare. „Dacă n-o să vă moară în maşină, pînă la Bucureşti, doamna doctor! Şi mai e şi chioară…“ „Pisicile au nouă vieţi!“, s-a amestecat băiatul Petre.

Doctorul de animale nu era un om rău. Adică n-avea nimic împotriva mea, altfel – nu ştiu. „Or fi avînd, dar le consumă repede!“, i-a zis doctorul care mirosea a ţuică şi mi s-a părut că ar mai fi consumat şi el ceva, ca să nu-i treacă viaţa degeaba.

Atunci am mai avut noroc o dată. Doamna Daniela crede în minuni şi în asistenţa medicală pînă în ultima clipă. I-a plătit doctorului consultaţia şi m-a ţinut în poală pînă la Bucureşti. Pe drum am adormit din nou şi am visat că eram în lanul de porumb, cu mărăcini. Cînd m-am trezit tot în poala ei, era întuneric şi era bine.

Primele impresii ale lui Cristian despre mine

Cînd Daniela şi Petre au adus-o acasă pe Ochi, pisicuţa era atît de sfrijită şi de urîtă cu ochiul ei care se transformase într-un soi de corn de melc, încît ne-am abţinut s-o pozăm, ca pe celelalte trei pisici din casă. Ochi n-avea nume şi nici prea multe şanse să apuce ziua următoare. După Daniela însă merită să te lupţi pentru o viaţă pînă la capăt. Cîtă vreme ea pîlpîie, trebuie să sufli în ea, ca într-un tăciune care dă să se stingă. Femeia asta blîndă le dă dreptate pacienţilor ei care mai speră, chiar şi atunci cînd ea, ca doctoriţă, îşi pierde speranţele. Daniela a văzut cum bolnavi socotiţi incurabili s-au întremat miraculos, fiindcă i-a încurajat atunci cînd alţi medici, mai realişti decît ea, le-au spus că nu mai au ce să le facă. Ea nu crede în leacuri extraordinare, dar ştie să le găsească unora dintre pacienţii ei acel punct misterios care îi face să-şi învingă boala.

Nu e o vindecătoare, ci pur şi simplu crede în puterea naturii umane de a lupta cu boala. Cînd a adus-o pe Ochi acasă, Daniela se îndoia şi ea că puiul de pisică pe care-l culesese de pe şosea avea să mai apuce ziua următoare. Totuşi, dacă slabă moartă şi cu un ochi transformat într-un corn de melc oribil Ochi ieşise pe şosea din lanul de porumb, ăsta era un semn că pisicuţa mai avea zile. I-a dat apă cu seringa toată noaptea şi i-a făcut şi o injecţie cu glucoză, în loc de hrană.

Cînd s-a aşezat în pat lîngă mine, Daniela mi-a spus că, de-aici încolo, soarta pisicii depinde de ea şi de socotelile bunului Dumnezeu. De dimineaţă, Ochi s-a ridicat dintre cîrpele în care o învelise Daniela şi a mieunat subţirel. Daniela a sărit triumfătoare din pat, spunîndu-mi că pisicuţa scăpase. I-a dat lapte şi puţină carne de pui, cu o fericire la care puţini medici ajung, iar Ochi, clătinîndu-se încă, s-a încovrigat lîngă ea, într-un somn din care avea să se trezească. De pe urma acestei întîmplări n-am rămas decît cu această proză, fără poză.

Ochiul vede o pisică pacifistă din Turcia

Oi fi eu chioară, dar nu sînt şi surdă. Iar cu ochiul pe care-l mai am, văd foarte bine. Ce vreau să spun. Aseară mă plimbam prin camera cea mare unde e televizorul. Daniela stătea pe fotoliu. Soţul ei, care îmi zice Chioara, cu o anumită ironie, şi care stă mai mult într-o cameră mică plină de cărţi, unde fumează şi scrie la computer, îşi vedea de treburile lui. Şi, tocmai cînd mă gîndeam să mă sui pe masă, fiindcă mă atrăgea un miros de peşte dintr-o farfurie, am auzit-o pe Daniela ţipînd.

Am observat că toţi oamenii pe care-i cunosc se uită la pisici atunci cînd le văd la televizor, deşi, dacă văd o pisică adevărată, uneori se fac că n-o observă. Eu nu mă prea uit la oamenii de la televizor, dar, cînd văd o pisică, mă întreb ce-o fi păţit dacă a ajuns acolo.

De fapt, îmi dau seama că pe ecranul la care se uită toţi e o pisică atunci cînd o aud pe Daniela ţipînd către toţi cei din casă să vină repede. Oamenii nu se prind că în chemările de urgenţă pe care şi le adresează poţi descoperi din vocea lor la ce se referă. Daniela ţipă într-un fel cînd vede ceva nasol la televizor şi în cu totul altul cînd îi place ceea ce vede. Şi, dacă e vorba de pisici, îmi dau seama imediat ce vrea să spună cînd zice veniţi repede. Soţul Danielei a venit din camera lui, mirosind a fum de ţigară, în timp ce pe ecran se vedea o pisică, pe creasta unui zid mic.

Într-o parte a zidului de la televizor erau doi bărbaţi întinşi la pămînt şi cu nişte puşti negre la umăr sprijinite de creasta zidului. Pisica, din nobilul soi al celor de acoperiş din care şi eu fac parte, ajunsese în dreptul unuia dintre ei, care ţintea cu puşca spre cine ştie ce sau mai degrabă cine. Sînt sigură că pisica aceea care semăna cu mama, era cenuşie cu pete albe, avea în fiecare seară un drum pe creasta acelui zid, la fel cum sînt sigură că cei doi bărbaţi cu cămăşi la fel de negre ca şi puştile lor se aflau atunci pentru prima oară în spatele acelui zid.

Asta se întîmpla într-un oraş din Turcia, unde, din cîte am auzit, oamenii se poartă bine cu pisicile şi, pînă atunci, se purtau bine şi ei între ei. În noaptea aceea însă oamenii aveau ceva de împărţit care nu putea fi soluţionat, cum zic ei, decît dacă se omorau unii pe alţii. Noi, pisicile de acoperiş, ne scuipăm, ne sîsîim şi ne zgîriem atunci cînd avem ceva de împărţit, dar ne duce suficient mintea să nu ne omorîm unele pe altele. Totuşi, cine ştie ce am face şi noi dacă am avea puşti şi alte alea, ca oamenii…

Ochi şi mirosul fericirii

Despre noi, pisicile, se spune că nu ne recunoaştem în oglindă. E adevărat. Dar ne-a întrebat cineva dacă acordăm atenţie oglinzilor? Pe noi nu ne interesează să ne recunoaştem în oglindă, cum fac oamenii şi maimuţele. Şi nici nu vrem să ne facem mai frumoase ori mai interesante decît sîntem. Acceptăm să ni se pună zgărzi la gît, însă nu sîntem atît de fraiere cum sînt cîinii, care se mai şi bucură cînd stăpînii lor le prind zgarda şi se simt bine cînd sînt scoşi la plimbare în lesă. Singurul lucru care nu le place cîinilor e botniţa, dar de dragul stăpînilor pînă la urmă o acceptă. Cînd Daniela m-a dus la doctor, să-mi scoată cornul negru de melc care-mi apăruse în locul ochiului drept, am simţit la celelalte pisici care stăteau în cuşti în cabinetul doctorului un miros de frică şi încă unul, mai puternic, de suferinţă. N-aş putea să vă explic de ce noi mirosim frica şi suferinţa. Să zicem că, în afară de miorlăit şi de mişcările prin care comunicăm între noi, ne spunem unele altora, pe scurt şi fără cuvinte, care e treaba cu noi.

Daniela m-a transportat la doctor a doua zi după ce m-a adus la ea în casă. Era dimineaţă. Cuşca în care m-a băgat era încăpătoare şi mirosea liniştitor a pisică. N-am protestat. Nici nu prea eram în stare. Totuşi, în cabinetul doctorului, aş fi preferat să rămîn în cuşcă. Doctorul avea nişte mănuşi de cauciuc în care mi-am înfipt ghearele, ca să-l previn că nu voiam să mă scoată de acolo.

„Pentru o mîrtănuţă atît de slabă, reacţionează neaşteptat de energic“, i-a zis doctorul Danielei în timp ce îmi scotea ghearele din mănuşa lui de cauciuc. Apoi m-a înţepat cu ceva, nu înainte de a-i spune Danielei că nu răspundea dacă n-o să mă mai trezesc şi că operaţia costa trei sute de lei, indiferent dacă o să mă trezesc sau nu după aceea. Cînd m-am trezit, eram din nou în cuşcă şi Daniela ţinea cuşca pe genunchi. Şi Daniela mirosea a frică. Nu chiar ca pisicile, dar pe aproape. Am văzut-o şi m-am întins ca să-i arăt că mă simţeam bine, chiar dacă ochiul cu corn negru de melc mă durea.

Mirosul de frică al Danielei a dispărut. „Arată mai bine aşa!“, i-a spus doctorului. Un cotoi pe care doctorul l-a scos din altă cuşcă l-a sîsîit trist. Acasă, soţul Danielei m-a luat pentru prima oară în braţe. Nu-mi plăcea de el, dar trebuia să mă prefac că-mi place. Chestia asta o ştiu toţi puii de pisică. Nu-i bine să te pui cu cine te ia în braţe, fiindcă oricum n-ai cum să scapi.

„E simpatică chioara asta a ta!“ Pe el îl cheamă Cristian, are ochelari şi, spre deosebire de mine, care văd foarte bine cu singurul meu ochi, el vede lamentabil cu amîndoi cînd nu-şi pune ochelarii pe nas. De atunci el îmi zice Chioara. Ceilalţi din casă îmi zic Ochiul.

Daniela mi-a dat să mănînc puţină carne de pui şi m-a luat în braţe. Ca şi pisicile, oamenii au un miros anume cînd sînt fericiţi. Pentru asta n-au nevoie să se uite în oglindă.