Sam van Schaik, Tibet: A History

© 2011 Sam van Schaik

Originally published by Yale University Press

© 2016 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-6032-2

ISBN PDF: 978-973-46-6033-9

ISBN print: 978-973-46-5872-5

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Palatul Potala, Tibet (acuarelă, cca 1860)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Sam van Schaik este expert în istoria timpurie a Tibetului şi autor a numeroase cărţi despre Tibet şi budismul tibetan, printre care Approaching the Great Perfection: Simultaneous and Gradual Approaches to Dzogchen Practice in the Longchen Nyingtig (2004) şi Manuscripts and Travellers: The Sino-Tibetan Documents of a Tenth-Century Buddhist Pilgrim (2012). A obţinut doctoratul în literatură budistă tibetană în 2000 la Universitatea Manchester, iar în prezent lucrează la Proiectul Internaţional Dunhuang în cadrul British Library, Londra, care studiază manuscrisele budiste tibetane din Dunhuang. Este de asemenea fondatorul site-ului www.earlytibet.com.

Fiicelor mele

Mulţumiri

Scrierea unei cărţi cum este cea de faţă e posibilă doar fiindcă tibetanii au păstrat de-a lungul vremii o tradiţie activă a scrierilor istorice, indiferent dacă e vorba de lucrări anonime precum Vechile anale tibetane şi Testamentul lui Ba sau de istorii religioase scrise de învăţaţi precum Go Lotsawa Zhonupal şi Pawo Tsuglag Trengwa. De asemenea, le datorez foarte mult savanţilor contemporani din întreaga lume care au scris studii despre istoria Tibetului, lucru pentru care stau mărturie notele şi bibliografia. Însă e posibil ca acestea să nu reflecte aşa cum se cuvine preţuirea pe care i-o acord răposatului E. Gene Smith. Încurajările personale şi ajutorul pe care mi l-a dat, precum şi uimitoarele lui realizări în ceea ce priveşte familiarizarea Occidentului cu literatura budismului tibetan îl fac să fie foarte regretat. The Tibetan Buddhist Resource Center, fondat de el, a devenit acum o minunată bibliotecă on-line cu lucrări tibetane.

Vreau să le mulţumesc părinţilor mei, Paul şi Barbara van Schaik, care şi-au dedicat întreaga viaţă ajutorării persoanelor defavorizate din diverse zone ale lumii. Datorită lor, în anii formării mele am putut lua contact nemijlocit cu cultura tibetană prin intermediul exilaţilor din Kathmandu şi în munţii şi mănăstirile izolate din Bhutan. Vreau să le adresez mulţumirile mele şi lui Tsultrim şi Dawa, doi călugări Nyingma din Bhutan. Aici, în Anglia, îi datorez totul profesorului meu, Lama Jampa Thaye, care mi-a ghidat demersul de studiere a Tibetului. Lui, lui Karma Thinley Rinpoche şi sfinţiei sale Sakya Trizin le datorez înţelegerea, pe cât îmi stă în putinţă, a conceptului de dharma din budismul tibetan.

Numeroase persoane au contribuit substanţial – prin ajutorul şi sfaturile pe care mi le-au dat – la publicarea acestei cărţi. Înainte de orice, menţionez că această carte nu ar fi existat fără contribuţia lui Malcolm Gerratt de la Yale University Press. A fost o plăcere să lucrez cu el şi cu angajaţii biroului din Londra al editurii. De asemenea, am marele noroc de a avea, în domeniul studiilor tibetane, colegi care sunt nespus de generoşi când e vorba de timpul lor. Nu am aici spaţiul necesar pentru a-i menţiona pe toţi, dar trebuie să îi adresez mulţumiri lui Dan Martin, un cercetător a cărui competenţă este egalată doar de stăruinţa cu care le împărtăşeşte şi altora rezultatele cercetărilor sale. Le mulţumesc şi lui Robert Barnett, Jacob Dalton şi Tsuguhito Takeuchi, ale căror sfaturi utile au adus ameliorări prezentei cărţi.

Îi sunt foarte recunoscător lui Susan Whitfield, directoarea International Dunhuang Project, pentru sprijinul pe care mi l-a acordat şi fără de care nu aş fi putut nici să încep, nici să termin această carte. Vreau să le mulţumesc şi lui Amy Heller pentru generozitatea cu care mi-a oferit imagini folosite în carte şi lui John Falconer, care mi-a fost ghid pe parcursul incursiunilor mele prin colecţiile de fotografii de la British Library. Le sunt îndatorat multor altor colegi de acolo, inclusiv lui Imre Galambos, un interesant tovarăş de călătorie, a cărui fascinaţie pentru istoria Chinei şi manuscrisele chinezeşti e contagioasă; lui Burkhard Quessel, ale cărui cunoştinţe enciclopedice referitoare la Tibet sunt uluitoare; şi lui Frances Wood, care e întotdeauna generoasă când e vorba să fie disponibilă şi să ofere sfaturi bune şi preţioase. În cele din urmă vreau să îi mulţumesc şi Anandei, soţia mea, care m-a încurajat, a fost îngăduitoare şi mi-a oferit un model de rigoare intelectuală ale cărui influenţe se simt în întreaga mea activitate.

Notă referitoare la pronunţarea cuvintelor tibetane

Transliterarea sistemelor de scriere străine nu este niciodată simplă, dar tibetana prezintă dificultăţi bine-cunoscute. Sistemul Wylie a devenit deja aproape un standard, însă alăturări de consoane precum bsgrubs le vor crea o reacţie de respingere celor nefamiliarizaţi cu limba tibetană. Prin urmare, am folosit un sistem fonetic bazat, fără pretenţii de rigurozitate absolută, pe modul în care aceste cuvinte sunt pronunţate în Tibetul Central, sistem care ar trebui să uşureze destul de mult lectura textului.

Trebuie remarcat că vocala „e” în poziţie finală (de pildă, în cuvinte precum Derge) este întotdeauna sonoră. Vocalele „a”, „o” şi „u” îşi schimbă pronunţia într-o oarecare măsură atunci când precedă anumite consoane, lucru indicat uneori de diacritice, la care însă nu am recurs în lucrarea de faţă. Cu toate că astfel pronunţia reală a anumitor cuvinte tibetane nu e reprezentată în totalitate, absenţa accentelor şi tremelor face probabil mai uşoară sarcina cititorului care întâlneşte pentru prima dată nume tibetane. Cei interesaţi de studiul limbii tibetane pot consulta una dintre cărţile cu rol introductiv, cum ar fi An Introduction to Classical Tibetan de Steven Hodge (Orchid Press, 2003) sau Manual of Standard Tibetan de Nicholas Tournadre şi Sanga Dorje (Snow Lion, 2003).

Prefaţă

Unde se află Tibetul? Poate fi greu de găsit chiar şi într-o librărie. Librarii nesiguri sau stresaţi par să ştie foarte rar ce au de făcut cu cărţile despre Tibet. Unii le pun direct pe raftul dedicat Chinei. Alţii, conştienţi că această strategie nu e populară în rândul multor persoane care nu trăiesc în China, le găsesc un loc undeva în secţiunea „Asia, generalităţi”. Alţii lasă la o parte latura geografică şi aşază aceste cărţi pe raftul dedicat budismului, îngăduindu-i Tibetului să se elibereze în totalitate de complicatele chestiuni politice şi geografice. În Londra există o librărie universitară în care a devenit un obicei să se modifice etichetele de pe rafturile pe care se află şi cărţi despre Tibet: cineva şterge „China” de pe ele şi scrie „Tibet” dedesubt; apoi vine altcineva, şterge cuvântul „Tibet” şi scrie din nou „China”. Şi tot aşa. Situaţia dificilă în care se află aceste cărţi e semnificativă pentru confuzia care domneşte în privinţa Tibetului.

Ca să dăm un alt exemplu, să ne uităm pe o hartă. Unde este Tibetul pe hartă? Unii scriitori din epoca noastră fac distincţie între „Tibetul politic”, adică zona delimitată de graniţele Regiunii Autonome Tibet, şi „Tibetul etnografic”, un teritoriu mai vast având în comun o limbă şi o cultură care păstrează caracteristici tibetane vădite. Acest Tibet mai vast include patru provincii chineze – Qinghai, Sichuan, Gansu şi Yunnan – şi regatele himalaiene Bhutan, Nepal, Sikkim şi Ladakh. În privinţa acestei distincţii, tibetanii au propria versiune, care datează de mai multe secole. Ei denumesc „Tibet” (Bod, pronunţat bö) regiunea centrală a ţării, care, în mare, corespunde actualei Regiuni Autonome, şi „Tibetul Mare” (Bod chen po) teritoriul care cuprinde întreaga cultură tibetană.

Şi ca şi cum confuzia nu ar fi destul de mare, ideologiile politice distorsionează orice încercare de a defini Tibetul. Ciocnirea ideologiilor a fost evidentă în special în martie 2009, o aniversare a Tibetului plină de tulburări. Cu cincizeci de ani înainte, protestele contra prezenţei chinezilor în Lhasa conduseseră la fuga lui Dalai Lama în India, la reprimarea violentă a protestatarilor şi la dezintegrarea rapidă a Tibetului tradiţional. În vreme ce Dalai Lama şi guvernul lui tibetan din exil se pregăteau să marcheze aniversarea prin discursuri care să solicite Partidului Comunist să pună capăt regimului represiv din Tibet, guvernul chinez a anunţat că va celebra aceeaşi aniversare ca fiind „ziua eliberării şerbilor”.

Este evident că dezbaterea referitoare la identitatea Tibetului s-a transformat într-un război între tabere cu viziuni extrem de diferite. Într-un asemenea război, istoria joacă, poate, rolul cel mai important. Argumentele aduse în sprijinul ideii că statul tibetan de azi trebuie să fie o regiune a Chinei datează încă de pe vremea Dinastiei Manciuriene, din secolul al XVIII-lea, şi chiar de mai înainte, din epoca marelui Imperiu Mongol din secolul al XIII-lea şi cea a Imperiului Tibetan din secolul al VII-lea. Aceste argumente sunt combătute de tibetani, care susţin că imperiul lor a fost cândva egalul celui chinez şi că relaţiile lor ulterioare cu mongolii şi manciurienii (care oricum nu erau chinezi) se ghidau după modelul relaţiilor dintre protectorii religiei şi preoţii aflaţi sub patronajul lor.

Există apoi argumente privind modul de viaţă din Tibet înainte de reformele comuniste din anii 1960. A existat acolo, aşa cum susţin unii, un paradis spiritual, o lume fără de păcat, în care fiecare îşi accepta bucuros soarta, era motivat de compasiune şi mânat doar de năzuinţa budistă supremă de a elibera toate fiinţele vii de suferinţă? Sau era un loc dominat de suferinţele medievale tipice, unde ţăranii erau legaţi de glie pe veci, pe moşia seniorului lor, la lipsa lor de libertate adăugându-se şi ignoranţa lor, într-un sistem în care privilegiile aparţineau călugărilor şi aristocraţiei? Chinezii au spus despre Tibetul tradiţional că era „iadul pe pământ”. În replică, Dalai Lama a caracterizat la fel viaţa din Tibetul de azi. Astfel, anul 1959 a devenit graniţa dintre bine şi rău, asemenea simbolului yin-yang, însă în acest caz albul şi negrul îşi schimbă locurile între ele în funcţie de tabără.

Desigur, Tibetul înseamnă mult mai mult decât lasă să se înţeleagă aceste polemici, la fel cum istoria Tibetului nu se rezumă la relaţia acestuia cu China. Clişeele vehiculate nu surprind complexitatea Tibetului. Mai bine de o mie de ani, majoritatea tibetanilor au fost budişti, iar în istoria tibetană au existat sfinţi care sunt la loc de frunte ca modele de inspiraţie religioasă. Însă asta nu a împiedicat Tibetul să fie o zonă periculoasă şi adesea plină de violenţe, în care călătorii purtau asupra lor, în permanenţă, săbii şi mai apoi arme de foc. În Tibetul de Est, violenţele s-au perpetuat vreme de generaţii, într-un cerc vicios al răzbunărilor, cauzat de dihonii sângeroase. Peste tot, societatea era adânc divizată din cauza distincţiei dintre aristocraţia minoritară şi marea masă de ţărani şi nomazi.

Cu alte cuvinte, factorii activi în toate societăţile premoderne erau activi şi în Tibet. Şi de ce nu ar fi fost? Viziunile romantice referitoare la Tibet tind să-i facă pe tibetani de nerecunoscut ca oameni obişnuiţi. Însă credinţa lor în budism nu le-a diminuat plăcerea de a bea, de a dansa şi de a asculta muzică; şi nici nu le-a redus temerile generate de lucrurile obişnuite, cum ar fi naşterea, căsătoria şi câştigarea mijloacelor de trai. În loc să lase asemenea lucruri exclusiv pe seama forţei impersonale a karmei, tibetanii apelau adesea la persoane specializate în ritualuri de îmbunare a zeilor, demonilor şi spiritelor care populau cerul, pământul şi râurile.

S-a spus că Tibetul e special fiindcă a fost foarte izolat de-a lungul istoriei sale, munţii lui înalţi separându-l de lume. Dar la fel de adevărat este şi că, de-a lungul istoriei, Tibetul a venit în contact cu alte culturi. La începuturile Imperiului Tibetan, tibetanii au fost influenţaţi de culturi îndepărtate, cum ar fi Persia, Nepal şi Coreea. Lhasa a găzduit dintotdeauna negustori şi pelerini veniţi din ţări îndepărtate şi, vreme de multe secole, în oraş a existat o comunitate musulmană. Adevărul e că istoria Tibetului nu poate fi înţeleasă fără a-i recunoaşte legăturile strânse cu alte popoare şi alte puteri. Aceste legături (şi nu o izolare mitică) au făcut ca Tibetul să fie ceea ce este azi.

Până şi utilizarea cuvântului „Tibet” duce la simplificări şi denaturări; distincţia dintre Tibetul „politic” şi cel „etnografic” simplifică exagerat de mult lucrurile. Locuitorii din regiunile estice Kham şi Amdo s-au considerat întotdeauna mai curând khampa şi amdowa decât tibetani, iar uneori au avut legături mai strânse cu vecinii lor chinezi decât cu Tibetul Central. Până în secolul XX, aceste legături locale au tins să fie mai puternice decât orice noţiune privind Tibetul Mare, ameninţând chiar şi astăzi tentativele de a structura o identitate tibetană cu caracter general. În acelaşi timp, apartenenţa comună la budism nu a împiedicat aderarea individuală la anumite şcoli religioase sau mănăstiri şi nici izbucnirea unor confruntări – uneori violente – între mănăstiri.

Însă probabil cea mai greşită idee este că Tibetul ar fi imuabil. Tensiunile, divergenţele şi legăturile cu lumea exterioară care l-au definit au generat, vreme de secole, transformări dinamice, care au dus la schimbarea structurii politice şi religioase a Tibetului. Uneori schimbările au fost treptate şi aproape imperceptibile; alteori au fost violente. Deşi s-a modernizat târziu, înainte de Revoluţia Industrială Tibetul a avut parte de numeroase mişcări politice violente, frământări religioase şi evoluţii artistice şi literare asemănătoare celor din alte ţări.

Cum ar putea cineva să scrie o istorie a Tibetului atunci când e greu să spunem unde începe şi unde se termină „Tibetul”, când acesta există în atâtea locuri simultan? Autorul unei asemenea istorii poate doar să spere că va reuşi să schiţeze cât de cât o imagine a acestui ţinut divers şi mereu în schimbare şi a complexităţii locuitorilor lui. În budism există un concept, tendrel, care este tradus adesea drept „generare interdependentă”. Conform acestui concept, fiecare eveniment e suspendat într-o reţea fragilă de cauze şi condiţii fără de care nu ar putea exista. Buddha a spus că doar cineva omniscient ar putea cunoaşte cauzele complexe care generează chiar şi un eveniment individual. Aceasta este o pildă foarte potrivită pentru oricine încearcă să scrie o istorie. Întrezărim aici o cauză, acolo o condiţie, însă imaginea completă îi va fi revelată probabil doar celui omniscient.

Această istorie, această carte este o relatare, iar orice relatare e limitată la perspectiva unor oameni şi a unor evenimente, fiind aşadar subiectivă şi incompletă. Cu toate acestea, structura guvernată de intrigă a unei naraţiuni s-ar putea să nu fie cea mai nepotrivită pentru abordarea Tibetului, pe care îl plasează în curgerea timpului, motorul oricărui demers narativ. Tibetanii au şi ei o minunată tradiţie istoriografică, iar numărul lucrărilor ştiinţifice moderne referitoare la Tibet sporeşte zi de zi. Astăzi nu mai e posibil (dacă a fost vreodată) să avem o viziune de ansamblu, însă putem alege o cale.

În această carte, calea porneşte de la apariţia Tibetului pe scena lumii, în secolul al VII-lea, şi se termină cu explorarea a ceea ce înseamnă să fii tibetan în secolul XXI. O ia pe urmele acelora care au influenţat în cea mai mare măsură geneza Tibetului sau măcar au avut cel mai mare impact asupra istoricilor şi povestitorilor tibetani. Iar dacă uneori e dificil să fii sigur că un eveniment foarte cunoscut s-a petrecut cu adevărat aşa cum a fost povestit sau repovestit, acesta nu este un motiv de a-l elimina sau de a-l exila într-o notă de subsol. Acestea sunt poveştile care, cumulate, au contribuit la conturarea identităţii culturale a tibetanilor de azi, la înţelegerea a ceea ce înseamnă să fii tibetan. Aşadar, începem din punctul în care a luat naştere ceva numit Tibet, cu propria cultură şi istorie: în zilele glorioase ale Imperiului Tibetan.

Capitolul 1

Începuturile Tibetului, 600-700

Împăratul fugar

Într-o zi de iarnă a anului 763, marele Imperiu Chinez Tang a fost martorul unui eveniment inimaginabil. O armată duşmană victorioasă străbătea călare străzile oraşului Chang’an, capitala imperială. Era armata tibetanilor, un popor de care, cu doar un secol în urmă, cei mai mulţi chinezi nici nu auziseră. Pe lângă faptul că oraşul îl adăpostea pe împărat şi curtea sa, Chang’an era şi capitala unei culturi renumite în întreaga Asie; străzile erau înţesate de negustori, muzicanţi, călugări şi funcţionari angrenaţi în activităţile lor zilnice. Era prerogativa împăratului chinez să-i considere barbari pe toţi cei din afara graniţelor imperiului său, iar aici, în Chang’an, această atitudine a lui era de înţeles.

Însă cucerirea tibetană nu a fost un simplu asalt al barbarilor. Mai întâi, tibetanii l-au ademenit pe generalul chinez cu armata lui în afara oraşului Chang’an pentru a se înfrunta în provinciile vestice. Apoi, brusc şi prea târziu, chinezii şi-au dat seama că aliaţii tibetanilor mărşăluiau spre Chang’an venind dinspre est. Împăratul a fugit, lăsând oraşul şi fără armată, şi fără curtea imperială. Acum, tibetanii aveau ocazia de a ocupa oraşul înainte de întoarcerea armatei chineze; iar această ocazie a fost creată de o facţiune rebelă de la curtea chineză care a trecut de partea tibetanilor. Un rebel chinez a deschis porţile oraşului, iar tibetanii au pătruns în capitală fără să întâmpine nicio rezistenţă.

Tibetanii nu aveau ambiţia să instaureze un guvern al lor în Chang’an. În schimb, i-au răsplătit pe rebelii chinezi punându-le conducătorul pe tronul imperial. După câteva zile, noul împărat a numit un nou guvern şi a instaurat o nouă dinastie. Între timp, complet demoralizată de laşitatea fostului împărat, armata chineză s-a destrămat. Situaţia părea cumplită pentru împăratul detronat, care, aşa cum spun istoricii chinezi, a rămas „să trudească în praf”, în vreme ce bandele rezultate după destrămarea armatei hălăduiau prin ţară şi prădau satele.

Se pare că tibetanii nu îşi doreau să pună ordine în tot acest haos: cu alte cuvinte, nu voiau să conducă China. După ce au instalat pe tron un împărat-marionetă, au părăsit oraşul. Unii spun că auziseră zvonuri că o uriaşă armată chineză se apropia dinspre sud. Într-adevăr, generalul chinez se îndrepta spre oraş, dar în fruntea unei armate de strânsură, care număra în jur de o mie de oameni. Când a ajuns în Chang’an, a găsit acolo doar o mică parte a armatei tibetane, iar pe tron un împărat-marionetă mai curând speriat. Deoarece efectivele tibetane rămase pe loc nu erau deloc impresionante, generalul a decis să pătrundă în oraş în sunetul bătăilor de tobe, pentru a le aduce la cunoştinţă cetăţenilor din Chang’an că vechea ordine fusese reinstaurată. La scurtă vreme după aceea, împăratul din Dinastia Tang a revenit, însă imperiul lui era acum redus substanţial. Deşi probabil nu îşi doreau să conducă de pe tronul imperial, tibetanii şi-au mutat graniţa la doar câteva sute de kilometri vest de capitală şi l-au silit pe împăratul chinez să încheie o serie de tratate de pace care au rupt legătura dintre China şi Occident.

Cum au ajuns tibetanii să reprezinte o ameninţare atât de mare pentru China? Pentru a afla acest lucru, trebuie să ne întoarcem cu un secol mai devreme, când un rege care îşi spunea „Fiul Zeilor” a reuşit să preia controlul asupra clanurilor războinice tibetane şi să le orienteze puterea înspre exterior. Această explozie de energie a măturat totul în calea ei şi aşa a apărut Tibetul. În centrul lui se afla Fiul Divin, un om cu strălucirea unui zeu, Songtsen Gampo¹.

Destinul divin al prinţului Songtsen

Prinţul Songtsen s-a născut cu un destin aparte. Înconjurat de ritualuri încă de la naştere, a fost crescut pentru a îndeplini un rol special şi nu s-a îndoit niciodată că era diferit de alţi băieţi. Tatăl lui era un mare conducător; nu unul obişnuit, ci un tsenpo, întruparea divinităţii pe pământ. Când Songtsen a moştenit acest titlu de la tatăl lui, a moştenit şi strălucirea divinităţii întrupate de tatăl lui, o strălucire care subjuga deja întregul Tibet. Dacă înainte puţini auziseră de tsenpo, tatăl lui Songtsen a schimbat acest lucru încheind alianţe cu alte clanuri. A fost în permanenţă dispus să îşi folosească statutul semidivin pentru a se amesteca în luptele dintre clanuri, părând în acelaşi timp că se ridică deasupra lor. Prin natura lui, tsenpo era din această lume, dar în acelaşi timp o transcendea.

În copilărie, lui Songtsen i s-a povestit mereu istoria familiei lui. Se spunea că primul tsenpo a coborât din ceruri păşind pe muntele din partea locului. Asemenea ploii care cade din cer, el a îmbogăţit pământul. Conducătorii locali i s-au închinat, căci era sortit să domnească peste ei. Primii tsenpo au fost, de fapt, nişte zei coborâţi printre oameni. Cât au domnit pe pământ, legătura acestora cu cerurile a fost mereu vie, fiind un fel de „frânghie îndreptată spre cer” şi făcută din lumină, care se înălţa de la capetele lor şi se pierdea în înălţimi. Umilinţa morţii nu le era sortită. Când le venea vremea, urcau din nou la ceruri pe acea frânghie de lumină. Songtsen ştia că familia lui decăzuse într-o oarecare măsură în comparaţie cu vremurile acestor strămoşi nobili. „Frânghia îndreptată spre cer” dispăruse, fiind pierdută de curând de un tsenpo numit Drigum.

Se pare că Drigum fusese un zurbagiu care se implica în conflicte inutile cu supuşii lui şi îi provoca mereu la duel, lucru nu foarte cinstit, având în vedere că lupta cu o sabie divină, făurită în ceruri. În cele din urmă, acest tsenpo şi-a găsit naşul în persoana unui curtean pe care l-a provocat la duel. Curteanul a acceptat provocarea, cu condiţia ca tsenpo să-şi lase la o parte armele magice. Totodată, curteanul a folosit un şiretlic. A pus saci cu cenuşă pe spinarea a o sută de boi. Apoi le-a legat de coarne vârfuri de suliţă făcute din aur. Când a început duelul, li s-a dat drumul boilor şi, în învălmăşeala creată, curteanul l-a ucis pe tsenpo. Aşa s-a pierdut legătura cu cerurile. Cadavrul lui Drigum a fost pus într-un coşciug de cupru şi aruncat în râu².

Din câte ştia Songtsen, acum tsenpo mureau ca muritorii de rând; iar moartea pândea la tot pasul. Tatăl lui Songtsen nu se ferea să-şi conducă trupele în luptă. Strălucirea divină şi curajul de care dădea dovadă atrăseseră de partea lui câţiva conducători de clan, astfel că teritoriul lui, care la început era o mică zonă din valea Yarlung, din sudul Tibetului, ajunsese să includă cea mai mare parte din Tibetul Central. Clanurile de nomazi despre care vorbim se stabiliseră, cu mult timp în urmă, în văile fertile din sudul Tibetului. Când începuseră să se aşeze, îşi construiseră, pe versanţii stâncoşi de deasupra câmpurilor verzi şi a satelor din vale, castele semeţe, făcute să reziste la asedii³.

Cât de mult credeau conducătorii clanurilor în caracterul divin al lui tsenpo? Cel mai probabil, o făceau ori de câte ori le convenea. Tsenpo era un simbol util, în jurul căruia se puteau reuni. Cineva care, cel puţin teoretic, era mai presus de disputele mărunte îi putea încuraja pe conducătorii clanurilor să lase la o parte certurile şi să urmărească un scop mai înalt, fie şi doar pe acela de a dobândi mai multă putere. Conducătorii clanurilor erau legaţi de tsenpo şi unii de alţii prin legăminte cât se poate de solemne, făcute sub stelele cerului, dinaintea munţilor măreţi şi în prezenţa vietăţilor divine ale pământului. Fiecare legământ era cioplit în piatră şi pecetluit printr-un sacrificiu. Însă, în practică, aceşti conducători de clanuri îl susţineau pe tsenpo doar când acest lucru era în interesul lor şi conspirau împotriva lui atunci când li se părea convenabil. Istoria acestei dinastii tibetane, la fel ca istoriile celor mai multe dinastii, e presărată din belşug cu conspiraţii. Rar se întâmpla ca la moartea unui tsenpo să nu aibă loc dispute violente pentru succesiune. Fiindcă noul tsenpo era de obicei la vârsta copilăriei, miniştrii şi mai ales prim-ministrul aveau ocazia să deţină adevărata putere în umbra tronului.

În cele mai rele situaţii, un conducător de clan putea întotdeauna să se retragă la castelul lui. Doar unul dintre castelele din acea epocă de început mai este în picioare. Yumbu Lhakhang, clădit pe un vârf stâncos, e înalt şi impozant, cu zidurile văruite în alb şi uşor înclinate spre înăuntru. La nivelul cel mai de jos nu are ferestre, însă turnul cu patru laturi deschide perspectiva în toate direcţiile, cale de mulţi kilometri. Acest castel e o dovadă impresionantă a pericolelor care îi pândeau pe conducătorii de clanuri din epoca respectivă. Cea mai mare victorie a tatălui lui Songtsen s-a finalizat cu asedierea unui asemenea castel. Cel mai mare rival al lui era lordul Zingpo, un om a cărui carismă o egala probabil pe aceea a unui tsenpo, căci era la fel de priceput la încheierea de alianţe cu alţi conducători. După multe bătălii şi trădări, în cele din urmă, Zingpo s-a ascuns în castelul lui. Acesta era inexpugnabil. Prin urmare, tsenpo a fost nevoit să abată cursul unui râu şi să inunde structurile de apărare ale castelului pentru a-şi înfrânge în sfârşit inamicul.

Prinţul Songtsen a ajuns să moştenească nu doar statutul divin, ci şi cel mai mare regat tibetan care existase vreodată. Şi nu avea să-l primească pe tavă. Când Songtsen avea doar treisprezece ani, tatăl lui a fost otrăvit. În acele părţi ale regatului său pe care le dobândise de la alţi conducători de clanuri au izbucnit revolte, dovadă clară a faptului că noul regat tibetan avea nevoie de figura unificatoare a unui tsenpo. Songtsen ştia asta. L-a prins pe trădătorul care îi ucisese tatăl şi l-a executat, a înăbuşit revoltele şi apoi a pornit spre vest, în fruntea armatei sale, pentru a îngenunchea o armată ostilă care jefuia ţinuturile de la graniţa Tibetului. Deşi era încă doar un adolescent, îşi dovedise autoritatea. Destinul succesiunii de tsenpo era în mâini sigure⁴.

Puterea şi prinţesa

Oraşul Rasa era nucleul regatului lui Songtsen. Numele însemna „Oraşul fortificat”, o descriere potrivită pentru o aşezare care era şi oraş, şi fortăreaţă. Se afla pe malul râului Kyichu. La nord se înălţa impresionantul lanţ muntos Nyenchen Thanglha, separându-l de vastul platou înalt numit Changtang, „Câmpiile nordice”. Dezvoltându-se datorită faimei şi puterii deţinute de tsenpo, Rasa a primit un nume nou, mai prestigios: Lhasa, „Oraşul divin”. Conform tradiţiei nomazilor, curtea lui tsenpo se muta din loc în loc în Tibetul Central, în tabere vaste, formate din corturi, dar Lhasa îşi consolida poziţia de centru al regatului.

În Tibet e uşor să fii izolat. Presiunea tectonică a subcontinentului indian a creat în jurul platoului tibetan unii dintre cei mai înalţi munţi din lume. Spre vest, primejdiosul lanţ muntos Karakorum străjuieşte trecerea în Afganistan şi Ladakh. La nord, lanţul munţilor Kunlun blochează înaintarea celor mai ostile deşerturi din lume. La sud şi est se află cei mai înalţi munţi, Himalaya. Însă nu doar munţii împresurau regatul lui Songtsen.

Dincolo de munţii Himalaya, regele Nepalului domnea peste prospera vale Kathmandu, trăgând foloase de pe urma numeroşilor negustori care treceau prin micul lui regat. La vest se afla un alt regat străvechi, Zhangzhung. Locuitorii acestuia se asemănau cu tibetanii. Castelele lor erau înălţate în locuri şi mai ostile. Totuşi, aveau nu numai propria limbă, ci şi o cultură cu un pronunţat caracter persan, datorită legăturilor strânse dintre regatul Zhangzhung şi ţinuturile din vest. În sfârşit, la graniţa dinspre China se găsea o confederaţie de triburi (Azha) care desfăşurau periodic raiduri în teritoriile chineze.

Înainte de Songtsen, tsenpo se mulţumise să încheie alianţe cu aceste regate, însă Songtsen avea ambiţii mai mari. Câtă vreme existau aceşti vecini, Tibetul avea să rămână un jucător mărunt pe această scenă. Fiecare vecin era totodată paznicul unei porţi în spatele căreia stătea, ascunsă doar pe jumătate, o putere mai mare. Dincolo de Nepal se afla India, condusă de Harsha, unul dintre cei mai mari regi din istoria ţării. Dincolo de Zhangzhung se afla Persia, cu o cultură bogată, străveche. Iar dincolo de confederaţia Azha se afla China, care tocmai îşi revenea după o lungă perioadă de turbulenţe, fiind condusă acum de o dinastie nouă şi puternică, Dinastia Tang.

Lui Songtsen nu i-a trebuit multă vreme pentru a doborî aceste porţi. În relaţia cu Zhangzhung, la început a lăsat impresia că se mulţumeşte să urmeze exemplul tatălui său. Una dintre prinţese i-a fost oferită drept soţie regelui din Zhangzhung, pentru pecetluirea unei alianţe. Era o practică obişnuită în diplomaţia asiatică, în cadrul căreia prinţesele serveau drept pioni politici. Unirea prin căsătorie cu o putere ostilă crea relaţii de familie, iar membrii unei familii nu se atacă între ei. Cel puţin teoretic. Barzii tibetani au compus cântece despre prinţesa trimisă în Zhangzhung. În acestea prinţesa vorbeşte cu groază despre noul ei cămin.

Locul unde mi-a fost sortit să trăiesc

Este acest castel de argint din Khyunglung.

Alţii spun:

„Din afară vezi doar stânci şi prăpăstii,

Dar pe dinăuntru sunt doar aur şi nestemate”.

Însă când ajung dinaintea lui

Văd cum se înalţă, măreţ şi cenuşiu⁵.

Poate că Songtsen a văzut nefericirea prinţesei ca pe o oportunitate. Sau poate, de la început, intenţia lui a fost ca ea, din interior, să ducă regatul Zhangzhung la pieire. În orice caz, la câţiva ani după căsătorie, prinţesa tibetană, devenită acum regină, a început să acţioneze ca spion. Îi trimitea lui Songtsen rapoarte detaliate despre mişcările regelui din Zhangzhung şi ale trupelor lui. La momentul potrivit, Songtsen a trimis o armată să-l prindă pe rege în ambuscadă când acesta era plecat de la castel. Planul a avut un succes extraordinar: regele a fost ucis, iar vastul teritoriu al regatului Zhangzhung, devenit apoi Tibetul de Vest, a fost alipit regatului lui Songtsen.

În acelaşi timp, Songtsen se străduia să formeze alianţe cu alte regate. Ocazia unei alianţe cu regatul Nepalului a apărut atunci când regele Narendradeva a fost detronat şi a fugit, exilându-se în Lhasa. În cea mai mare parte a anilor 630, Narendradeva şi curtea lui au rămas acolo, transmiţându-le numeroase învăţături tibetanilor. În această perioadă s-a construit cel mai vechi templu budist din Tibet, Jokhang, după modelul unui templu nepalez, detaliile arhitecturale fiind sculptate de meşteri nepalezi. Deşi între timp a suferit numeroase restaurări şi a fost extins, Jokhang e şi astăzi în picioare în Lhasa, fiind un loc de pelerinaj pentru budiştii tibetani. Când Narendradeva s-a întors în Nepal la începutul anilor 640, a făcut-o în fruntea unei armate tibetane, recâştigându-şi tronul în calitate de vasal al Imperiului Tibetan⁶.

Să vedem care era situaţia în est, unde se afla China. În anii 630, nou-întemeiata Dinastie Tang îşi fortifica graniţele vestice, inclusiv pe cea dincolo de care se afla gâlcevitoarea confederaţie Azha. În 634, Songtsen a trimis un ambasador la curtea chineză, dar fără prea mari rezultate. După patru ani, într-o tentativă mult mai îndrăzneaţă, a trimis un alt ambasador să ceară, în numele lui, mâna unei prinţese chineze. Importanţa acestei misiuni este dovedită de faptul că ambasador era prim-ministrul, generalul şi mâna dreaptă a lui Songtsen, Gar Tongtsen, descendent al străvechiului clan Gar. Se pare că Gar a fost tratat politicos şi cererea lui era încă analizată în momentul în care un prinţ din confederaţia Azha a sosit pe neaşteptate şi a solicitat acelaşi lucru. În ciuda victoriilor repurtate cu alte ocazii, Tibetul continua să fie considerat de către curtea chineză un mic regat obscur din sudul barbar. Astfel încât prinţesa i-a fost promisă de soţie prinţului, iar prim-ministrul Gar a fost trimis acasă fără prea mare fast şi cu mâna goală.

Songtsen, care îşi conştientiza deja propria importanţă, a primit refuzul ca pe un afront. Dacă, de data aceasta, chinezii subestimaseră Imperiul Tibetan, nu avea să li se mai permită acest lucru. Songtsen şi-a trimis armata – întărită cu trupe din Zhangzhung – înspre China, pentru a înfrunta confederaţia Azha. Victoria a fost rapidă, iar întreaga regiune din nord-estul Tibetului (numită astăzi Amdo) a fost alipită Imperiului Tibetan. Deoarece armata lui se afla acum la graniţa cu China, puterea de negociere a lui Songtsen era mult sporită. N-a mai făcut solicitări politicoase: a cerut mâna prinţesei, ameninţând că-şi va trimite armata în China în cazul unui nou refuz. Împăratul chinez, încă tratând cu dispreţ acest nou regat în formare, a respins cererile lui Songtsen şi şi-a trimis armata să le dea tibetanilor o lecţie. Trupele chineze au fost înfrânte cu uşurinţă. Împăratul chinez trebuia să-şi reconsidere opinia cu privire la această nouă ameninţare.

La curtea marilor împăraţi Tang

Taizong, împăratul chinez, nu se deosebea foarte mult de tsenpoul tibetan. A fost unul dintre marii făuritori de imperii din istorie şi unul dintre cei mai capabili conducători chinezi. Deoarece se născuse într-o familie respectabilă de călăreţi războinici, iar clanul mamei sale era de origine turcă, avea afinităţi cu popoarele seminomade care trăiau în vestul Chinei. Taizong şi tatăl lui înlăturaseră de la putere Dinastia Sui, pe ale cărei ruine o instituiseră pe a lor, numind-o Tang. Înainte, timp de secole, China fusese divizată în regate mici conduse de dinastii efemere, multe dintre ele întemeiate de războinici nomazi veniţi în număr mare din stepe. Mulţi îşi aminteau cu nostalgie de Dinastia Han, care domnise cândva peste un teritoriu vast, ce se întindea din Coreea, la est, până în Kashgar, la vest. Însă Dinastia Han se destrămase în urmă cu aproape patru sute de ani. Doar în timpul domniei lui Taizong s-a ajuns la măreţia de odinioară a imperiului Dinastiei Han, motiv pentru care istoria chineză îl consideră pe Taizong unul dintre cei mai mari eroi ai ţării⁷.

Datorită originilor lui relativ modeste, Taizong era un om practic şi, pentru un împărat, destul de umil. Nu prea avea timp pentru divinaţiile şi poţiunile magice care îi fascinaseră pe mulţi dintre predecesorii lui şi era întotdeauna dispus să asculte sfaturile funcţionarilor experimentaţi. Îşi construia imperiul printr-un efort în echipă, cum făcea şi Songtsen în Tibet. Însă, la curte, impunea respect, fiind un om înalt, care îi intimida pe cei din jur, şi era predispus spre crize de furie. Statura lui impresionantă şi teama pe care o inspira temperamentul său îi asigurau respectul rivalilor Dinastiei Tang, care, în cea mai mare parte, erau războinici dârji, precum turcii şi tibetanii.

După ce a obţinut ceea ce-şi propusese învingând o armată chineză numeroasă, Songtsen şi-a retras trupele şi l-a trimis din nou pe Gar la împăratul chinez. Prim-ministrul a sosit în Chang’an în 641, încărcat cu lucruri preţioase, pe care să le ofere în dar împăratului. Oraşul Chang’an l-ar fi fascinat şi intimidat pe orice tibetan. Avea aproape două milioane de locuitori, iar pe aici treceau în permanenţă nenumăraţi străini. Era unul dintre cele mai cosmopolite locuri din lume. Prinţi turci, pelerini japonezi şi negustori evrei se întâlneau în piaţa oraşului, unde, mai ales în rău-famata piaţă vestică, puteai face rost de orice. Persoanele respectabile puteau participa la festivităţile desfăşurate la numeroasele şi impresionantele mănăstiri budiste din oraş, care aduceau cultura budistă din India chiar în inima Imperiului Chinez.

La curtea chineză, neîncrederea în străini era amestecată cu fascinaţia faţă de tot ce era exotic. Era Tang a fost marcată mai ales de aprecierea a tot ce venea din Turcia, motiv pentru care în Chang’an puteau fi văzute lucruri ciudate, de pildă femei călărind pe străzi în straie de călăreţi turci. Fiul lui Taizong, prinţul moştenitor, era atât de obsedat de cultura turcă, încât locuia într-o tabără de corturi din curtea palatului, vorbind limba turcă şi mâncând carne fiartă de oaie, pe care o tranşa cu sabia, după obiceiul turcilor. În acelaşi timp, standardele lui Taizong începeau să se deterioreze. La început denunţase excesele dinastiilor anterioare, însă în anii 640 începea deja să se contureze caricatura unui împărat decadent. A pus să se construiască un vast complex de palate, incredibil de scump, care însă apoi a fost dărâmat, deoarece Taizong a ajuns la concluzia că arhitectul alesese un loc nepotrivit. Iar funcţionarii începeau să se plângă că Taizong dăduse în patima vânătorii, o distracţie tradiţională a împăraţilor chinezi, şi că, prin urmare, nu prea mai dădea pe la curte⁸.

Oraşul Chang’an nu semăna nicidecum cu castelele de pe stâncile din Tibet. Ambasadorii străini erau întâmpinaţi la curte cu ceremonii menite să intimideze, să inspire teamă şi respect. Erau cazaţi în unul dintre cele patru hanuri aflate la cele patru porţi ale oraşului şi toate activităţile lor erau dirijate de gazde, care erau spioni în slujba împăratului. Împăratul stabilea o ierarhie a ambasadorilor în funcţie de importanţa pe care le-o acorda. Iată de ce ambasadorul tibetan fusese expediat fără fast data precedentă, la sosirea trimisului confederaţiei Azha.

Când a sosit momentul ca ambasadorul să îl vadă pe împărat, a avut loc o ceremonie spectaculoasă, care să-l impresioneze pe străin şi să etaleze superioritatea Dinastiei Tang. La intrarea ambasadorului în marea sală imperială, acesta a trecut pe lângă cinci divizii de soldaţi înarmaţi, îmbrăcaţi în uniforme stacojii. Asemenea unui personaj dintr-o piesă de teatru, vizitatorul a trebuit să recite nişte versuri prin care oferea tributul ţării sale ca vasal al marelui împărat. Nu era nevoie ca împăratul să vorbească, deoarece totul era coordonat de ofiţerul său de protocol.

Cu toate acestea, Taizong, care de obicei nu avea vreme de ceremonii, i-a adresat el însuşi mai multe întrebări lui Gar, iar răspunsurile inteligente ale acestuia l-au impresionat. Există un tablou în care Gar e înfăţişat în timpul acestei audienţe. Vedem un bărbat zvelt, de vârstă mijlocie, cu nas lung şi subţire şi barbă scurtă, purtând o bandană neagră şi o haină colorată în roşu şi auriu, în stil persan⁹. Gar a câştigat respectul împăratului, care i-a oferit mâna unei alte prinţese. Gar a dovedit că era un diplomat priceput, respingând cu mult tact oferta împăratului: „Am o soţie în ţara mea, aleasă de părinţii mei”, a spus el, „şi nu aş putea-o repudia. În plus, tsenpo încă nu a văzut-o pe prinţesa care urmează a-i fi soţie, iar eu, umilul lui supus, nu pot avea îndrăzneala de a mă căsători primul”. Taizong a fost iarăşi impresionat, dar nu a acceptat refuzul, aşa că Gar s-a întors în Tibet cu două mirese chineze.

Dacă istoricii chinezi îl laudă pe Gar, barzii tibetani îi descriu faptele ceva mai colorat. Poveştile lor sunt antrenante şi, chiar dacă sunt lipsite de acurateţe istorică, cel puţin ne arată cu câtă afecţiune îşi aminteau tibetanii despre Gar cel ingenios. Barzii spun că au mai peţit-o şi alţii pe prinţesa chineză şi că Gar a trebuit să treacă mai multe probe impuse de împărat ca să o câştige pe prinţesă pentru Songtsen. În cadrul unui asemenea test, fiecare dintre taberele concurente a primit o sută de ulcele cu bere, iar împăratul a promis că prinţesa îi va fi dată aceluia care va termina de băut berea până a doua zi la prânz fără să verse nicio picătură şi fără să se îmbete. Ceilalţi au dat pe gât ulcelele mari cu bere, una după alta, s-au îmbătat foarte tare, au vomat şi au vărsat băutură peste tot, însă Gar le-a dat oamenilor lui ulcele mici, ca să bea puţin câte puţin. Datorită acestei măsuri înţelepte, nu a fost vărsată nicio picătură de bere şi tibetanii nu s-au ameţit foarte tare.

Testul final a presupus identificarea prinţesei dintr-un grup de tinere. Gar se împrietenise cu femeia de viţă nobilă care se îngrijea de tibetani la hanul la care fuseseră cazaţi. Acum s-a împrietenit şi mai mult cu ea, mâncând şi bând împreună; în cele din urmă Gar s-a şi culcat cu ea. Într-un moment de intimitate, Gar i-a cerut să o descrie pe prinţesă, dar femeia a refuzat, temându-se că prinţesa, cu ajutorul divinaţiei, avea să afle cine o trădase. Reacţia lui Gar a fost ingenioasă, chiar dacă uşor bizară. A încuiat uşa odăii lui şi a aşezat pe podea un ceainic mare, plin cu apă, în care erau penele unor păsări rare. A acoperit ceainicul cu un scut roşu şi apoi i-a cerut femeii să se aşeze pe el. I-a pus pe cap o oală de lut în care a vârât o ţeavă de cupru. „Şopteşte-mi descrierea prin ţeavă”, a spus Gar. „Dacă cineva va afla totul cu ajutorul divinaţiei, oricum nu va crede că e adevărat. Aşa că fă-mi o descriere cum se cuvine.” Femeia i-a descris în amănunt trupul şi veşmintele prinţesei, iar a doua zi Gar a reuşit să o câştige pe prinţesă pentru tsenpo¹⁰.

Aşadar prinţesa a fost dusă în Tibet, iar căsătoria a avut drept urmare două decenii de pace între tibetani şi chinezi. A fost şi o epocă a schimburilor culturale, în care tinerii aristocraţi tibetani mergeau la Chang’an ca să studieze în şcolile din oraş, în vreme ce meşterii chinezi pricepuţi la fabricarea hârtiei şi a cernelii erau trimişi în Tibet, să le arate tibetanilor tehnologii noi precum cea a viermilor-de-mătase sau cea a pietrelor de moară. Potrivit istoricilor chinezi, după ce a sosit la Lhasa, prinţesa a început să îi civilizeze pe tibetani, convingându-i pe nobili să-şi schimbe hainele de pănură şi blană cu cele din mătase chinezească şi să renunţe la vechiul lor obicei de a-şi vopsi feţele în roşu. Însă istoricii tibetani spun că, de fapt, cea mai mare contribuţie a prinţesei a fost una de natură budistă. Aceasta a adus cu ea o statuie a lui Buddha, prima ajunsă vreodată în Tibet. Statuia a fost aşezată într-un templu special, numit Ramoche. Mai apoi a fost mutată în celălalt templu budist, Jokhang, unde se află şi în ziua de azi¹¹.

Într-un alt loc din Lhasa se află o statuie a lui Songtsen, flancat într-o parte de prinţesa chineză, iar în cealaltă parte de o prinţesă nepaleză, probabil legendară. Pentru tibetanii de mai târziu, aceste prinţese, faptul că aduseseră în Tibet statui budiste şi că îl încurajaseră pe tsenpo să construiască temple budiste au devenit simboluri definitorii ale domniei lui Songtsen. Însă la vremea respectivă nici Songtsen, nici curtenii lui nu aveau cum să perceapă lucrurile în acest fel. Dintre numeroasele soţii pe care le avea tsenpo, una de origine tibetană i-a dăruit un moştenitor. Deocamdată, budismul era doar unul dintre multiplele bunuri culturale importate de curând în Tibet¹².

Capitala culturală

Tibetanii vorbesc cu destul de mult dispreţ despre strămoşii lor. Referindu-se la vremurile când efectele civilizatoare ale învăţăturilor budiste încă nu îi domoliseră, îşi numesc înaintaşii „barbari cu chipuri roşii”. Este o referire la practica străveche – existentă şi azi la nomazii rămaşi în Tibetul Vestic – de a-ţi picta faţa cu un pigment de culoare roşie. Până şi mitul originar al tibetanilor e oarecum rudimentar. În trecutul foarte îndepărtat, o maimuţă s-a împerecheat cu un căpcăun femelă, iar din relaţia lor au rezultat cinci pui de maimuţă. Tatăl-maimuţă şi-a dus puii într-o pădure, unde puteau trăi mâncând fructe din copaci, şi i-a lăsat acolo. După trei ani, părinţii au revenit în acel loc şi, spre surprinderea lor, au descoperit că numărul puilor lor sporise considerabil, de la şase la cinci sute, şi că aceşti cinci sute de pui devoraseră toată pădurea. Ridicând braţele, cele cinci sute de maimuţe au mormăit: „Mamă, Tată, ce putem să mâncăm?”. Tatăl-maimuţă, neştiind ce să zică, s-a rugat la miloasa zeitate budistă Avalokiteshvara, care a împrăştiat grăunţe pe pământ. Din seminţe au răsărit lanuri de grâne, pe care tatăl le-a dat numeroşilor săi copii.

Aşadar primii tibetani s-au înfruptat din grânele care aveau să devină hrana de bază în Tibet. Au crescut şi, cu timpul, cozile li s-au scurtat, blana de pe corp li s-a rărit, au învăţat să vorbească şi în cele din urmă au devenit oameni. Poate fi o exagerare să pretindem că aceasta ar fi o versiune timpurie a teoriei evoluţiei, însă legenda face referire la o anumită moştenire genetică lăsată de aceşti părinţi originari. Ea afirmă că tibetanii pot fi de două tipuri: cei care seamănă cu tatăl, cu maimuţa, şi cei care seamănă cu mama, cu căpcăunul femelă. Cei din prima categorie sunt toleranţi, de încredere, plini de compasiune, harnici şi vorbesc molcom. Cei din a doua categorie sunt plini de pofte, mânioşi, avizi de profit şi competitivi, puternici fizic şi râd zgomotos. Nu-şi află niciodată odihna, se răzgândesc tot timpul, acţionează precipitat şi, lăsându-se mânaţi de temperamentul lor vulcanic, dau de bucluc¹³.

E adevărat că duşmanii primilor tibetani se temeau de aceştia şi de ce erau în stare. Dar, la fel ca în cazul legendarilor pui de maimuţă, personalitatea primilor tibetani nu se rezuma la atât. Aceştia erau nerăbdători să înveţe de la culturile mai vechi întâlnite în timpul expansiunii lor militare. Deşi aveau o cultură proprie, tibetanii voiau mai mult. Aşa au învăţat diferite lucruri din Nepal, India, China şi Persia, adoptând şi combinând elemente din fiecare dintre aceste culturi pentru a-şi crea o cultură distinctă. Lhasa, capitala imperiului, a devenit centrul acestor noi evoluţii.

Una dintre cele mai impresionante realizări din această perioadă a fost inventarea unui întreg sistem de scriere al limbii tibetane. Songtsen îşi vădise aprecierea pentru tehnologia scrierii atunci când îl întrebase pe împăratul chinez care sunt secretele hârtiei şi cernelii. Apoi, Gar adusese cu el oameni care îi puteau învăţa pe tibetani să stăpânească aceste tehnici noi. În acelaşi timp, Songtsen încerca să găsească pe cineva care să inventeze un nou alfabet al limbii tibetane. Tsenpo trimisese deja în India un grup de tibetani care să înveţe sistemele de scriere indiene, dar niciunul nu reuşise să-şi ducă misiunea la îndeplinire, unii dintre ei murind din cauza căldurii extreme. Apoi i-a dat unui tânăr din clanul Tonmi misiunea de a merge în India şi de a crea, pe baza alfabetului indian, un alfabet în care să poată fi scrisă limba tibetană. Ajungând teafăr la destinaţie, tânărul a reuşit să-şi asigure serviciile unui brahman indian. L-a întrebat: „Mă înveţi să scriu?” – şi i-a oferit jumătate din aurul pe care îl avea. Brahmanul i-a răspuns plin de sine: „Cunosc douăzeci de sisteme de scriere diferite. Pe care vrei să-l studiezi, fiu al Tibetului?”. Ambiţios, tânărul a cerut să le studieze pe toate, aşa că brahmanul l-a învăţat folosindu-se de un stâlp aflat pe malul unui lac, pe care erau cioplite douăzeci de texte diferite¹⁴. Tânărul a fost un elev atât de bun, încât şi-a câştigat numele indian de Sambhota, adică „Bunul tibetan”.

După ce a învăţat acele texte, tânărul s-a întors în Tibet şi, pe baza lor, a creat un alfabet tibetan. Apoi, Songtsen şi câţiva membri ai casei regale au fost învăţaţi să îl folosească. Tsenpo s-a închis în odăile lui o vreme, ca să înveţe să citească şi să scrie folosind alfabetul tibetan. Absenţa lui a produs nelinişte în rândul poporului, iar miniştrii au profitat de asta. Istoria spune că un ministru le-a spus oamenilor: „Acest tsenpo nu s-a mai arătat de patru ani! E un idiot care nu ştie nimic! Fericirea poporului tibetan depinde de noi, de miniştri”. Songtsen, auzind aceste vorbe, s-a gândit: „Dacă miniştrii mă fac idiot, atunci poporul nu va mai putea fi ţinut în frâu”. Aşadar, ieşind din izolare, s-a apucat să formuleze în scris zece legi pentru supuşii Imperiului Tibetan¹⁵.

Cel puţin aşa se povesteşte. Dacă acel tânăr din clanul Tonmi a existat cu adevărat, el s-a pierdut în văile neguroase ale legendei. Însă literele tibetane sunt atât de strâns înrudite cu scrierea din Nepal şi din nordul Indiei, care au intrat sub dominaţia Imperiului Tibetan în vremea domniei lui Songtsen, încât povestea acelui tânăr s-ar putea să conţină mai mult decât un dram de adevăr. Apariţia scrierii la mijlocul secolului al VII-lea demonstrează mai mult decât orice hotărârea tibetanilor de a-şi crea o cultură demnă să stea alături de cele ale vecinilor lor. Această realizare e considerată de tibetani, pe bună dreptate, una dintre cele mai mari, unul dintre motivele pentru care posteritatea îl cunoaşte pe Songtsen drept Songtsen Gampo, adică „Songtsen cel Înţelept”.

Noul alfabet tibetan a fost în curând folosit în sistemul administrativ al acestui nou imperiu vast, care era împărţit în cinci ru sau „coarne”, fiecare conţinând zece „districte de o mie”, fiecare dintre acestea incluzând o mie de gospodării. Taxele plătite de acestea aduceau venituri. Tot ele ofereau şi soldaţi, prin încorporare obligatorie. Hunii, turcii şi mongolii îşi organizau teritoriile în aceeaşi manieră, ceea ce sugerează că tibetanii au moştenit acest sistem de la strămoşii lor nomazi. Dacă noua modalitate de împărţire administrativă a Tibetului ducea la plasarea fiecărui clan în mai multe unităţi administrative diferite, cu atât mai bine, căci puterea clanurilor încă reprezenta o ameninţare pentru descendenţii lui Songtsen¹⁶.

Şi tibetanii însărcinaţi cu această misiune administrativă trebuiau controlaţi. A apărut o ierarhie rigidă, în cadrul căreia nobilii care lucrau pentru noua administraţie imperială tibetană erau conduşi de un prim-ministru, secondat de patru adjuncţi, urmaţi de miniştri care aveau însemne regale acordate de tsenpo – turcoaz pentru cei mai importanţi, după care veneau cele aurii, alb-aurii, argintii, de culoarea alamei şi arămii. Toţi aceşti funcţionari proveneau din rândurile aristocraţiei clanurilor. La baza ierarhiei era marea majoritate a tibetanilor, ţăranii şi nomazii al căror mod de viaţă avea să rămână, în mare parte, neschimbat până în ultima parte a secolului XX.

Ţăranii trăiau pe moşiile aristocraţilor latifundiari. Erau legaţi de stăpânul lor de la naştere şi îi lucrau pământurile, exact ca ţăranii din Europa medievală. Aşadar, cei mai mulţi trăiau pe acelaşi petic de pământ toată viaţa, călătorind doar dacă apărea ocazia să facă negoţ sau să meargă în pelerinaj. Pe de altă parte, nomazii, numiţi drogpa în limba tibetană, circulau liber, trăiau în corturi negre făcute din păr de iac şi migrau în funcţie de ciclul anotimpurilor, mânându-şi turmele de oi, capre şi iaci spre păşuni noi. Bineînţeles, şi în rândul ţăranilor existau diferenţe, de la cei care abia îşi câştigau traiul muncind pământul până la cei care locuiau în case mari şi aveau servitori şi animale domestice. Această structură socială era o piramidă de putere în vârful căreia se afla tsenpo. Deşi s-a destrămat după căderea imperiului, fiind refăcută ulterior în diferite forme de diverşi cârmuitori, factorul constant a fost acela că societatea tibetană a rămas foarte stratificată.

Tibetanii din epocile ulterioare, care îl considerau pe Songtsen primul dintre marii regi budişti, socoteau că legile date de el mergeau mână în mână cu etica budistă. Deşi pare improbabil ca Songtsen să fi creat într-adevăr un nou sistem legislativ de sorginte budistă, imaginea marelui rege care a construit un imperiu, dar care a fost şi un budist plin de compasiune s-a dovedit una plină de forţă, iar presupusa reconciliere între guvernare şi religie realizată de Songtsen a devenit un model la care au aspirat toţi conducătorii tibetani care i-au urmat. De-a lungul veacurilor, până în secolul XX, forma de guvernământ ideală a tibetanilor a fost aceea a unei uniuni, nu a unei separări între Biserică şi Stat¹⁷.

Cei vii şi cei morţi

Respectând tradiţia, Songtsen i-a cedat tronul fiului său atunci când acesta a împlinit treisprezece ani. După cum o cereau ritualurile străvechi, strălucirea deţinută de tsenpo a trecut de la el asupra fiului său. Însă prinţul a murit la scurt timp după aceea, iar Songtsen şi-a asumat iar demnitatea de tsenpo. Avea multe pe cap. Evenimentele din ultimul an al vieţii lui Songtsen au adus Tibetul în conflict militar direct cu India. China îşi dezvoltase o relaţie diplomatică bună cu regele Harsha, un alt mare făuritor de imperiu, care domnea peste cea mai mare parte din nordul Indiei. În anii 640, împăratul chinez şi cel indian şi-au trimis în permanenţă emisari.

În 648, o solie chineză de nivel înalt ajunsă în India a aflat că regele Harsha murise. Un nou despot războinic indian i-a atacat pe emisari şi i-a ucis pe toţi în afară de doi, care au reuşit să fugă în Tibet. Unul dintre ei era Wang Xuance, un sol cu experienţă, care era în relaţii bune cu tibetanii. Songtsen i-a pus la dispoziţie o armată formată din pedestraşi tibetani şi cavalerie nepaleză, pentru a-l însoţi înapoi în India. După trei zile de lupte, trupele indiene au fost învinse şi puse pe fugă, iar despotul războinic a fost trimis în China ca prizonier de război¹⁸. India, sau cel puţin o parte a ţării, a ajuns astfel în mâinile tibetanilor. Acum, după ce demonstrase până unde se putea întinde puterea lui, Songtsen şi-a petrecut ultimul an al domniei consolidând imperiul. A murit în 649, în acelaşi an în care Taizong, vechiul lui duşman, care uneori i-a fost şi aliat, a murit în China. Songtsen realizase tot ce şi-ar fi putut dori fondatorul unui imperiu. Însă nu reuşise să aibă un urmaş viabil. După moartea fiului său, noul prinţ care a urmat la tron a fost nepotul lui Songtsen, care avea o vârstă fragedă. Prim-ministrul Gar a profitat de acest vid de putere. Venise vremea lui.

Dar, mai întâi, Gar şi toţi ceilalţi înalţi funcţionari trebuiau să participe la funeraliile lui Songtsen. Înmormântarea unui tsenpo era o ceremonie solemnă, la care participau numeroşi specialişti în ritualuri şi care dura luni sau chiar ani de zile. În cadrul acestor funeralii regale complexe, inspirate din cele ale sciţilor, hunilor, turcilor şi mongolilor, tibetanii au păstrat tradiţiile strămoşilor lor nomazi. La scurtă vreme după ce tsenpo a murit, trupul lui a fost dus într-un templu pentru a fi pregătit în vederea înmormântării. În această perioadă, cei aflaţi în doliu puteau să vină să se reculeagă lângă cadavru. Nobilii îşi manifestau tristeţea recurgând la acţiuni simbolice străvechi – de pildă, vopsindu-şi chipurile în roşu, împletindu-şi sau tăindu-şi părul şi lacerându-şi trupurile¹⁹. Cu multe secole înainte, istoricul grec Herodot aflase despre obiceiul sciţilor de a-şi produce răni pentru a-şi jeli regele. Romanii remarcaseră şi ei această practică la huni, iar arheologii au găsit în mormintele acestora şuviţe de păr împletite²⁰.

Când a venit vremea ca Songtsen să fie îngropat, în cadrul unei procesiuni de proporţii, trupul i-a fost dus la mormânt, o structură uriaşă din pământ ce se ridica deasupra solului. S-au păstrat doar câteva descrieri răzleţe ale acestor funeralii excepţionale, dar suficiente ca să ne permită să ne imaginăm procesiunea şerpuind prin valea Yarlung, în umbra muntelui pe care primii strămoşi ai lui Songtsen păşiseră pe pământ. Carul funerar împodobit cu pietre preţioase în care se afla trupul tsenpoului era însoţit de preoţi cu turbane şi podoabe făcute din pene, care se mişcau în sunetele înfiorătoare ale cornilor, chimvalelor şi tobelor. Când procesiunea a ajuns la înaltul turn de pământ, preoţii au făcut sacrificiile de final, ucigând cai şi alte animale şi intonând cuvintele sacre:

Lancea se înfige în trupul păsării,

Sabia împunge trupul iepurelui,

Puterea vieţii e frântă,

Cadavrul e aruncat²¹.

Apoi tsenpoul, aşezat într-un coşciug de aramă, a fost aşezat în mormânt. Mormântul nu era un simplu popas în drumul spre ceruri. O movilă uriaşă, trapezoidală, de forma corturilor regale se înălţa deasupra câmpiei. Chiar şi astăzi, mormântul lui Songtsen (înconjurat de cele ale altor tsenpo care au domnit după el) este impresionant, având o înălţime de 13 metri şi o lungime de 130 de metri. Frânghia spre cer fiindu-i retezată, niciun tsenpo mort nu poate reveni în ceruri. Se pare că tibetanii, la fel ca turcii, credeau că spiritul fiecăruia dintre regii lor continua să trăiască în mormânt, căci acesta era făcut să fie cât mai confortabil, conţinând comori, lucruri necesare traiului zilnic şi chiar servitori.

Mai demult, obiceiul era ca aliaţii cei mai apropiaţi ai tsenpoului, acei miniştri care îi juraseră credinţă, să fie sacrificaţi şi să-şi urmeze conducătorul în mormânt. Deşi asemenea sacrificii umane erau făcute în cadrul funeraliilor multor popoare din Asia Centrală, la vremea morţii lui Songtsen se pare că acest obicei fusese deja înlocuit cu un altul, mai puţin crud, dar la fel de sinistru. În loc să fie ucişi, cei care îl slujiseră pe tsenpo erau consideraţi morţi vii şi îşi petreceau restul vieţii în jurul mormântului, îngrijindu-l şi acceptând ofrandele aduse de oameni pentru tsenpo. Morţii vii îşi asigurau traiul cultivând ce puteau în jurul mormântului, profitând de ofrandele aduse pentru tsenpo şi sacrificând vitele care pătrundeau în zona mormântului. Se considera că orice lucru atins de ei devenea o parte a ţinutului morţilor şi nicio persoană aflată în viaţă nu mai cerea înapoi acel lucru²².

Odată încheiată înhumarea, intrarea în mormânt era blocată cu un stâlp de piatră. Aceşti stâlpi nu aveau doar rolul de a marca mormântul unui tsenpo. Conducătorii de clanuri care se puseseră în slujba acelui tsenpo îşi dovediseră credinţa înălţând un stâlp de piatră, iar jurământul de credinţă era înnoit în fiecare an la umbra acelui stâlp. Era sacrificat un animal, iar cei prezenţi promiteau că aceeaşi soartă îi aştepta şi pe cei care nu respectau jurământul. Şi azi, în Tibet, în vârfurile munţilor şi în trecători se găsesc grămezi de pietre care îi simbolizează pe zeii din ceruri. Când un vehicul trece pe lângă ele, pasagerii împrăştie în aer bucăţele de hârtie, numite „caii vântului”, pe care sunt înscrise rugăciuni budiste, şi intonează un străvechi strigăt de luptă: ki ki so so lha gyalo! – „Victoria să fie de partea zeilor!”.

Războinici cu chipul roşu pe Drumul Mătăsii

Tibetul îşi extinsese teritoriile şi includea zone vaste din Asia. Songtsen murise, iar noul tsenpo abia învăţa să umble, aşa că Gar Tongtsen avea libertatea să dea imperiului forma pe care o considera potrivită. S-a dovedit a fi un conducător la fel de impresionant pe cât fusese şi ca prim-ministru. Istoricii chinezi din timpul Dinastiei Tang, despre care se ştie că îi dispreţuiau în general pe străini, scriau: „Deşi era analfabet, avea o înţelepciune înnăscută, era hotărât, riguros şi om de onoare, războinic viteaz şi general priceput, reuşind astfel să fie un regent foarte eficient”.

Însă Gar nu era sluga chinezilor. De fapt, a demonstrat în scurt timp că ambiţiile lui erau pe măsura celor ale fostului său stăpân. În 663, a zdrobit confederaţia Azha, poporul seminomad din stepa mongolă care îi jefuise pe chinezi şi pe tibetani în ultima jumătate de secol. După această ultimă înfrângere, aceştia au fost asimilaţi treptat de tibetani, adoptând limba şi cultura cuceritorilor. Gar s-a folosit de alfabetul tibetan inventat de curând pentru a face un recensământ în teritoriile imperiului, cu scopul de a eficientiza colectarea de taxe şi recrutarea de soldaţi din noile ţinuturi cucerite. În câteva decenii, dintr-o simplă alianţă a clanurilor din sud, tibetanii deveniseră stăpânii unui imperiu panasiatic. Această evoluţie putea fi susţinută doar dacă recrutau armate din teritoriile cucerite. Din fericire, vecinii Tibetului erau şi ei războinici seminomazi, fiind aşadar nişte soldaţi de temut²³.

Tibetanii erau mândri de faptul că războinicii lor erau superiori în luptă, fiind capabili să obţină victoria în ciuda superiorităţii numerice a duşmanilor. Într-o versiune a barzilor relatând întâlnirea dintre unul din fiii lui Gar şi un general chinez, cei doi se tachinează referitor la calităţile armatelor lor. După ce generalul chinez laudă superioritatea numerică a armatei sale, fiul lui Gar îi răspunde:

Nu contest chestiunea superiorităţii numerice. Dar multe păsări mici sunt hrana unui singur uliu şi mulţi peşti mici sunt hrana unei singure vidre. Un pin creşte o sută de ani, dar un singur topor îl poate doborî. Deşi râul curge fără oprire, poate fi traversat într-o clipă de o barcă lungă de doi metri. Deşi orzul şi orezul cresc pe întreaga câmpie, le poate măcina o singură moară. Deşi cerul este plin de stele, ele nu au putere în faţa luminii unui singur soare²⁴.

Soldaţii tibetani purtau armuri făcute din bucăţi de piele. Câteva asemenea bucăţi au fost descoperite cu ocazia săpăturilor arheologice făcute la un fort tibetan din zona deşertică a Asiei Centrale. Sunt dreptunghiuri rezistente care se suprapun parţial; sunt acoperite cu lac roşu-aprins sau negru şi sunt decorate cu cercuri pictate. Potrivit unor relatări, soldaţii tibetani purtau coifuri cu panaş şi, în luptă, duceau steaguri în vârful unor prăjini lungi şi drepte, precursoarele paşnicelor steaguri de rugăciune care împodobesc locurile budiste din Tibetul de astăzi. Puterea acestei armate tibetane avea să fie pusă curând la încercare, în una dintre cele mai dure regiuni din lume: deşertul Taklamakan.

La începutul anilor 660, Imperiul Chinez continua să controleze profitabilul Drum al Mătăsii. Însă începea să piardă controlul asupra coloniilor îndepărtate care făceau parte din această reţea. În vest, turcii aveau iar poftă de luptă. În acest moment, Gar a înţeles că avea ocazia să-şi extindă şi mai mult imperiul. Îl extinsese deja peste munţi, în Kashmir, ceea ce le oferea tibetanilor un avantaj strategic pe care chinezii l-au înţeles abia când era prea târziu. Aliaţi acum cu turcii, tibetanii au cucerit Kashgarul, stăvilind accesul Chinei la Drumul Mătăsii.

Masaţi la marginea deşertului Taklamakan, tibetanii erau gata să atace micile oraşe-stat prin care trecea Drumul Mătăsii. Unul dintre cele mai vulnerabile şi totodată una dintre cele mai bogate prăzi era străvechiul oraş Khotan. Un pelerin chinez care a trecut prin acest oraş cu puţin timp înainte de invazia tibetană a vorbit elogios despre politeţea oamenilor, despre răbdarea şi dragostea lor pentru arte, mai ales pentru literatură, muzică şi dans. Alte surse chineze spun că femeile din Khotan aveau libertate de mişcare în societate, purtau pantaloni şi călăreau la fel ca bărbaţii, având şi o oarecare libertate sexuală – cel puţin mai mare decât se obişnuia în China. Khotanul a rămas budist până când locuitorii lui au fost forţaţi să se convertească la islam de către turcii karahanizi, la începutul secolului al XI-lea. Entuziasmul cu care locuitorii Khotanului practicau budismul înainte de convertire a fost remarcat de mai toţi cei care au făcut popas acolo.

O activitate foarte populară în Khotan era întocmirea de scripturi budiste. Unele conţineau profeţii detaliate despre Khotan şi despre relaţiile acestuia cu Tibetul. Studiul despre Vimalaprabha este o scriere budistă care nu caută câtuşi de puţin să-şi ascundă interesul faţă de preocupările locuitorilor din Khotan din anii 670: suferinţele provocate de invadatori locuitorilor budişti. În text există o protagonistă, prinţesa din Khotan, un soi de Ioana d’Arc budistă, care e hotărâtă să salveze budismul din Khotan de abuzurile războinicilor pe care ea îi numeşte „cei cu chipurile roşii”. Aceştia erau, desigur, tibetanii, care probabil au semănat spaimă în rândul locuitorilor cultivaţi atunci când au intrat călare în Khotan, cu armurile lor din bucăţi de piele şi cu obrajii coloraţi în roşu.

În această poveste, tibetanii cuceresc Khotanul şi îi pângăresc mănăstirile şi relicvariile budiste sacre numite stupe. Prinţesa din Khotan pleacă în exil şi plănuieşte să îi plătească pe tibetani ca să plece din oraş, crezând că aceştia sunt motivaţi în primul rând de lăcomie. Dorinţa ei e rezumată într-o rugăciune: „Când cei cu chipurile roşii şi chinezii se luptă unii cu alţii, să nu fie distrus Khotanul. Când în Khotan vin călugări din alte ţări, să fie trataţi cu respect. Cei care se refugiază aici fugind din alte ţări să găsească la noi un loc unde să stea şi să ne ajute să reconstruim măreţele stupe şi grădinile monastice incendiate de cei cu chipurile roşii”²⁵. Reiese că tibetanii le-au făcut viaţa grea budiştilor din Khotan. Într-adevăr, în Studiul despre Vimalaprabha însuşi Buddha spune că tibetanii nutresc ambiţia malefică de a-i distruge religia. Imaginea unei armate tibetane fără nici cea mai mică urmă de respect faţă de instituţiile budiste din Khotan este surprinzătoare, dar foarte credibilă pentru acele vremuri, când doar curtea regală a Tibetului era interesată de budism. Susţinătorii budismului încă nu aveau puterea de a tempera violenţa războinicilor cu chipuri roşii²⁶.

Tibetul în lume

După ce câştigase respectul chinezilor, Gar devenise cea mai mare pacoste pentru ei, căci separase imperiul Dinastiei Tang de ţinuturile cucerite de acesta în vest şi de rutele comerciale ce legau China de India şi Persia. Când a revenit din campanie, Gar era deja bătrân. A ajuns în Tibetul Central în anul 666 şi a mers în audienţă la tânărul tsenpo, căruia îi lipseau şi puterea, şi voinţa de a i se opune conducătorului de facto al Tibetului. Când Gar a murit în anul următor, Imperiul Tibetan a fost împărţit între fiii acestuia, care s-au dovedit conducători competenţi, însă conflictul era inevitabil. În cele din urmă, un tsenpo avea să refuze să mai deţină doar un rol simbolic. În final, strănepotul lui Songtsen a fost cel care şi-a asumat sarcina de a distruge clanul Gar. Dusong avea un avantaj faţă de fiii lui Gar: el se afla la curte, în vreme ce ei erau în permanenţă plecaţi în campanii sau ocupaţi cu administrarea unor teritorii îndepărtate. În plus, pe fiii lui Gar începea să-i părăsească norocul.

În anii 690, când pe scena lumii cortina se lăsa peste primul secol al Tibetului, descendenţii lui Gar au început să piardă controlul asupra imperiului. Întâi, Gar Tsenyen, guvernatorul din Khotan, a fost înfrânt de chinezi. Dusong l-a deferit curţii marţiale şi a fost executat. Apoi, Gar Tagu a fost capturat de sogdieni. Timpul nu mai avea răbdare nici cu singurul fiu al lui Gar care mai deţinea efectiv putere, generalul Gar Tridring. După ani de campanii, soldaţii lui erau agitaţi, iar unii dintre ei deja dezertau şi fugeau la chinezi. Armata tibetană avea o slăbiciune inerentă, cauzată de faptul că trebuise să-şi sporească rapid efectivele, pentru a ţine pasul cu uluitoarea expansiune a Imperiului Tibetan. Fuseseră recrutaţi oameni din toate teritoriile cucerite. Dar, cu cât aceşti noi soldaţi proveneau din zone mai îndepărtate de centrul culturii tibetane, cu atât loialitatea lor era mai puţin certă. Acum, pe tronul Chinei se afla redutabila împărăteasă Wu. Văzând că generalul nu are o poziţie solidă, a conceput un plan de a-l înfrânge fără luptă.

În vreme ce Gar Tridring continua să fie loial Tibetului şi îşi ducea mai departe campaniile de la graniţa cu China, împărăteasa, foarte abilă, a propus încheierea unui tratat de pace – însă nu generalului, ci direct tsenpoului. Curtea tibetană, ca şi armata se săturaseră de lupte. Un tratat de pace l-ar fi izolat pe ultimul membru important al clanului Gar, iar tsenpoul ştia asta. Prin urmare, a acceptat propunerea. Apoi i-a invitat pe toţi membrii clanului Gar la o partidă de vânătoare, mai puţin pe Tridring, care era încă plecat în campanie. S-a dovedit a fi o capcană mortală: toţi membrii clanului care au participat la partida de vânătoare au fost măcelăriţi. Înainte ca Gar Tridring să afle ce se petrecuse, tsenpoul a pornit spre China cu o armată proprie. Când a ajuns cu armata la Tridring, acesta şi-a dat seama despre ce era vorba. Nici tatăl lui, nici fraţii lui nu-l înfruntaseră deschis pe tsenpo, darămite să-l atace în fruntea unei armate. O asemenea faptă ar fi subminat raţiunea sacră a existenţei întregului Imperiu Tibetan. La urma urmei, acţionând aşa cum o făcuse, întregul clan Gar se asigurase că tsenpoul domnea peste un regat demn de măreţia sa. Oricum, armata lui Tridring era istovită şi se afla în pragul revoltei. Aşadar, în vreme ce tsenpoul se apropia de poziţiile lui, ultimul Gar s-a sinucis, iar armata lui a fugit în China.

Dusong a obţinut ceea ce-şi dorise: tsenpoul era din nou conducătorul Tibetului. Însă imperiul se extinsese prea mult, iar acum împărăteasa Wu îi împingea soldaţii înapoi de la graniţa chineză, îndepărtându-i din Asia Centrală. Era anul 692 şi trecuse doar o jumătate de secol de când tibetanii începuseră să-şi creeze propriul imperiu. În acest interval, Tibetul ajunsese să joace un rol în curentele culturii pe plan mondial, iar Lhasa, capitala lui, devenise, în mod neaşteptat, un centru cosmopolit, unde trăiau nobili nepalezi şi chinezi, precum şi o destinaţie pentru misionarii şi negustorii străini care doreau să aibă un cuvânt de spus în cadrul noului imperiu care îşi extindea graniţele.

Înaintând în deşerturile din Asia Centrală, tibetanii traversaseră de mai multe ori străvechile artere comerciale ale Drumului Mătăsii, pe care se transportau mătase, jad, mirodenii şi sclavi între Orient şi Occident. Desigur, pe aceste rute comerciale se vehiculau şi idei, şi culturi. Idei din Roma, Bizanţ, Persia, India şi China au circulat pe aceste artere străvechi pe parcursul primului mileniu, făcând diverse locuri ale lumii să fie mult mai interconectate decât se crede în mod obişnuit. Aristocraţii tibetani purtau mătăsuri chinezeşti şi beau ceai chinezesc. Pe mormântul unui tsenpo stă de veghe şi acum un leu persan. În vreme ce secolul al VII-lea se apropia de sfârşit, Tibetul era pe cale să-şi ocupe locul printre marile culturi ale lumii. Dar cultura lui era încă într-un stagiu incipient, un creuzet în care se amestecau idei, ritualuri şi tehnologii diverse. Iar tibetanii aveau să ia contact cu o altă cultură nouă şi plină de viaţă – cultura arabă. Cu toate acestea, în următorul secol, în ceea ce priveşte influenţa definitorie asupra culturii tibetane, balanţa avea să se încline în favoarea religiei budiste şi a Indiei, tărâmul sfânt al budismului.

1. Povestea căderii Chang’anului se bazează pe analele regale ale Dinastiei Tang (care conţin două lucrări: Vechile anale Tang [Jiu Tangshu] şi Noile anale Tang [Xin Tangshu]). Secţiunile despre Tibet din ambele cărţi au fost traduse în engleză în Bushell (1989) şi Lee (1981). Traducerea în franceză, făcută de Paul Pelliot (1961), e considerată în general cea mai exactă. Cucerirea Chang’anului e menţionată, de asemenea, în Vechile anale tibetane, Vechea cronică tibetană (vezi nota următoare) şi pe un stâlp inscripţionat aflat încă în picioare în faţa Palatului Potala. În legătură cu aceste surse tibetane, vezi Dotson (2009, pp. 147-149).

2. Povestea primei părţi a vieţii lui Songtsen Gampo şi legendele despre cei dintâi tsenpo se bazează pe Vechea cronică tibetană, care a supravieţuit în manuscrisul Pelliot tibétain 1287. O sursă la fel de importantă este relatarea activităţilor desfăşurate an de an de guvernul imperial tibetan, Vechile anale tibetane, care au supravieţuit în trei manuscrise, Pelliot tibétain 1288, IOL Tib J 750 şi Or.8212/187. Vezi Dotson (2009) pentru o ediţie completă şi o traducere a Analelor, precum şi o trecere în revistă bine documentată a Imperiului Tibetan. O traducere mai veche a Analelor şi a Cronicii în franceză este Bacot et al. (1940). Părerile sunt împărţite în privinţa utilităţii poveştilor cu caracter mitic din Cronică. O abordare extrem de critică se găseşte în Walter (2010).

3. Deoarece studiul arheologic al platoului tibetan încă e la începuturi, nu s-a ajuns la o părere comună cu privire la momentul în care oamenii s-au stabilit în această regiune şi nici nu se ştie mare lucru despre valurile migratoare care au ajuns în Tibet. Însă ştim că în neolitic existau deja multe centre populate în Tibet, în locuri în care au făcut recent săpături arheologii chinezi. Vezi Adlenderfer şi Yinong (2004).

4. Vechea cronică tibetană ne spune că tatăl lui Songtsen, Namri Lontsen, a fost otrăvit. Surse mai târzii spun că, în mod tradiţional, un tsenpo devenea matur la vârsta de treisprezece ani şi că celălalt tsenpo, care domnea deja, era ucis pentru ca noul tsenpo să poată urca pe tron, însă în Vechile anale tibetane se arată că acest lucru nu este adevărat. Vezi Dotson (2009, pp. 26-27). Vechile anale tibetane mai sugerează, în preambulul fragmentar, că Songtsen a luptat cu Tsensong, fratele lui mai mic, pentru succesiune (Dotson, 2009, p. 81).

5. Acesta şi alte cântece atribuite prinţesei, care se numea Sekarma, se găsesc în Vechea cronică tibetană (Pelliot tibétain 1287). Acest cântec apare la rr. 408-409. Un studiu al acestui ciclu de cântece se găseşte în Uray (1972). Pentru rolul prinţeselor în cadrul uniunilor politice din vremea Imperiului Tibetan, vezi Uebach (2005).

6. La vremea aceea, templul Jokhang era cunoscut ca Rasa Trulnang sau Tsuglagkhang. De fapt, numele Jokhang este folosit mai ales de occidentali; tibetanii de azi folosesc de obicei pentru templu denumirea de Lhasa Tsuglagkhang. Influenţa culturii nepaleze, mai ales a arhitecturii, asupra Tibetului a fost demonstrată de Roberto Vitali (1990). În Analele Tang se menţionează că regele Nepalului a fost marioneta tibetanilor. Surse ulterioare spun că Songtsen s-a căsătorit cu o prinţesă nepaleză pe nume Bhrikuti. Unii cercetători moderni pun la îndoială existenţa ei, dar o alianţă matrimonială între curtea nepaleză şi cea tibetană nu e imposibilă.

7. Numele Taizong a fost de fapt unul postum. Toţi împăraţii chinezi primeau unul după moarte. Numele real al acestui împărat a fost Li Shimin.

8. Despre cultura de la curtea imperială la începuturile Dinastiei Tang şi rolul influenţelor străine, vezi Schaffer (1963) şi Gernet (1982).

9. Stoddard (1975, p. 17).

10. Această versiune a încercărilor la care a fost supus Gar la curtea chineză se găseşte în The Mirror Illuminating the Royal Genealogies (Sørensen, 1994, pp. 219-228), fiind scrisă în secolul al XIV-lea, însă pe baza unor surse mai vechi.

11. Istoricii moderni au remarcat că Vechile anale tibetane sugerează că prinţesa trebuia să se căsătorească cu unul dintre fiii lui Songtsen, dar se pare că a devenit soţia lui Songtsen după moartea prematură a respectivului fiu. Vezi, de exemplu, Beckwith (2009, pp. 409-410) şi Dotson (2009, pp. 22-23). Deoarece prinţesa era foarte tânără când a sosit în Tibet, este puţin probabil ca ea să fi avut foarte multă influenţă, cel puţin până la moartea lui Songtsen. I-a supravieţuit acestuia mai bine de douăzeci de ani.

12. Abia în poveştile budiste de mai târziu budismul devine un element central al domniei lui Songtsen Gampo. Un mit extrem de influent din Mani Kambum spune că Songtsen Gampo a îmblânzit peisajul tibetan, văzut sub forma unei diavoliţe care stă întinsă pe spate, construind treisprezece temple budiste pe trupul şi pe membrele acesteia. Cercetătorii moderni tind să îi atribuie lui Songtsen Gampo construirea templului Jokhang, posibil şi a altora, dar, cu excepţia acestui lucru, se îndoiesc de convingerile şi de activităţile budiste ale acestuia.

13. Această versiune a legendei este din The Mirror Illuminating the Royal Genealogies (Sørensen, 1994, pp. 127-133).

14. Această versiune a poveştii lui Tonmi e una dintre primele existente, probabil din secolul al XI-lea, găsită în Testamentul stâlpului: 105.10-106.5.

15. Testamentul stâlpului: 108. E posibil ca această scenă să provină dintr-o sursă şi mai veche, aşa-numita „Povestire despre legislaţie şi organizare” din Ospăţul învăţatului, reconstituită de Gezy Uray (vezi Uray, 1972, pp. 23, 26).

16. Mai multe studii ştiinţifice referitoare la diviziunile administrative ale Imperiului Tibetan sunt foarte bine rezumate în Iwao (2007). Asemănarea dintre acest sistem şi cele folosite de turci şi mongoli a fost menţionată prima dată de Giuseppe Tucci (1949, pp. 737-738).

17. Vezi eseurile din Cüppers (2004).

18. Printre numeroasele relatări ale acestei bătălii, vezi Waddell (1911), Shakabpa (1967, p. 24) şi Sen (2001, pp. 14-16, 24-26). Sursa principală în limba chineză este Jiu Tang shu 196: 5222.

19. Aici sunt întru câtva de altă părere decât Haarh (1969, p. 405), care traduce Vechea cronică tibetană (Pelliot tibétain 1287, rr. 45-48) în sensul în care ar indica faptul că părul tsenpoului trebuie tăiat, iar trupul său crestat. De fapt, pasajul poate fi tradus mai bine în sensul în care aceste acţiuni îi sunt aplicate persoanei care oficiază ritualul. De asemenea, acest lucru e în concordanţă cu practici existente în cadrul altor ritualuri funerare din Asia Centrală.

20. Asemănări de acest fel l-au făcut pe Christopher Beckwith să scrie despre existenţa unui „complex cultural central-eurasiatic”. Vezi Beckwith (2009) şi Walter (2010).

21. Haarh (1969, p. 406).

22. Descrieri ale ritualurilor funerare specifice unui tsenpo se găsesc în Tucci (1950), Haarh (1969) şi Snellgrove şi Richardson (2004, pp. 29-30). Ritualurile funerare ale popoarelor din Asia Centrală şi Interioară sunt discutate în Baldick (2000).

23. Despre recensământ, vezi Dotson (2009, pp. 46-55, 84-85).

24. Vechea cronică tibetană, Pelliot tibétain 1287, rr. 501-554, apud Snellgrove şi Richardson (2004, p. 61).

25. Q.835, p. 271a. Traducerea de aici îmi aparţine. Vezi şi Thomas (1935, p. 254).

26. Thomas (1935, p. 203 [f. 363a-b]).