Gabriela Adameşteanu

Provizorat

roman

Editura Polirom

2010

© 2010 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, Bl. B3A, sc. 1, et. 1, sector 4, cod 040031, O.P 53

P.O. BOX 1-728, 030174

ISBN eBOOK: 978-973-46-2158-3

ISBN: 978-973-46-1977-1

Lector: Magdalena Popescu Bedrosian

Redactor: Ioana Aneci

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Mamei mele adoptive,

Sanda Bădulescu

Partea întâi
L’Air du Temps

Simţeam uneori că destinul îmi pregăteşte din nou ceva, ceva care îmi va schimba încă o dată traiectoria vieţii. Atunci, pentru câteva clipe, vedeam semnele, ca pe nişte faruri care se aprind deodată în întuneric şi se sting repede, prea repede ca să le pot înţelege sensul. Mă ridicam din pat ştiind că mi s-au făcut semne – dar cum să le descifrez?

Mircea Eliade

Capitolul 1
Lângă lacul cu pescari

— Sper că eşti la curent cu ultima campanie a Tovarăşului! Codul Eticii!

Ea ridică din umeri, îmbufnată – de unde ai mai scos şi prostia asta?! N-are chef de vorbă, ca de fiecare dată când începe să se pregătească de plecare. Îşi adună curajul ca să iasă din căldura umedă, cu miros de sex, de sub plapumă, amână, amână, ca atunci când intră, încet, şovăind, în apa verde, tăioasă, până la glezne, până la genunchi, până când, exasperată de laşitatea ei, îşi ia inima în dinţi şi împinge plapuma la o parte, cu piciorul. Dar imediat îşi strânge umerii, zgribulită, ce comparaţie aiurea, de nefolosit într-o proză, nu este aroma de alge putrede a mării, ci mirosul greţos de tencuială udă al unei garsoniere prost finisate. Şi unde naiba şi-o fi aruncat sutienul? Ciorapii? Ce-ar fi să se vâre înapoi sub plapumă şi să chicotească de-acolo?

Numai că plapuma deja s-a răcit şi se aude zăngănitul curelei, Sorin trage de pe spătarul scaunului, cu mişcări pripite, pantalonii – semn indubitabil că se apropie ora de întoarcere acasă a amicului Florinel.

— Chiar nu-ţi spune nimic Codul Eticii? Nimic-nimic? Mai gândeşte-te! Codul Eticii şi Echităţii Socialiste?! Cum Dumnezeu?! De două luni, ziarele sunt pline...

Înşiră, ironic, frazele de-a gata, în timp ce-i răvăşeşte hainele, azvârlite pe masă, căutându-şi maioul. Unde-i adolescentul care doar acum patru ore frângea în scrumiera plină de mucuri ţigara din care trăsese, stângaci, tresărind la fiecare zgomot de lift? Mâinile lui nerăbdătoare alunecându-i pe corp, ce greu este să te aştepte omul pe tine, faţa lui, lipită de părul ei, şi mirosul de carne încinsă şi vagul iz de cantină al pulovărului său albastru. De ce nu poate să rămână la momentul când împinge uşa, cu mâinile moi, terorizată de ideea că are s-o găsească închisă? Sau, şi mai grav, că în locul pulovărului ar putea să apară în prag pijamaua de diftină şi ochii cârpiţi, de om trezit din somn, ai amicului Florinel, de unde a mai apărut şi fufa asta?

Dar uşa nu e niciodată încuiată, Sorin frânge în scrumieră ţigara abia aprinsă şi se repede, ce greu este să te aştepte omul, şi ea se destinde în lumina albastră a pulovărului, de ce ţin atât de puţin toate astea? Şi care este Sorin cel adevărat? Cel care tremură de dorinţă şi nelinişte aşteptând-o, cu ochii pe ceas, în garsoniera de la marginea oraşului, ori cel care o va saluta, amical şi rezervat, când se vor întâlni întâmplător pe culoarele Clădirii?

*

— ...Aaa, da! Uitasem că tu nu citeşti ziarele, ca noi, muritorii de rând! Nici măcar ziarul pe care îl plăteşti!

Sorin ia sticla de pe masă, o astupă şi o vâră în servieta diplomat. Bine că a avut grijă să pună sub ea ziarul împăturit în patru: pata maronie, lipicioasă de Bitter s-a întins peste chipul Tovarăşului – din zi în zi tot mai tânăr –, în loc să se fi întins pe broderia ţipătoare a feţei de masă, cumpărată probabil într-un târg de ţară.

— Gustul băiatului de la ţară, ce vrei?! Amicul Florinel nu e prost deloc şi îşi dă silinţa să se ridice, dar n-are cum să depăşească o limită! Uite, seamănă foarte bine cu prietena ta, Dorina, râde Sorin, jenat.

Dorina Gabor, prietena ei? Letiţia îşi trage dresul cu romburi negre şi albe, colţurile gurii i-au coborât, nemulţumite. Când Dorina a apărut în Clădire, în plin stil Courrèges, decoraţii geometrice, modă mini, iar ea cu o rochie în clini moi, cu flori mari, nu părea să fi fost studentă în capitală. Părul, puţin şi moale, făcut permanent, îi sta ca o inflorescenţă de ciulini. Singura ei cochetărie era să-şi schimbe săptămânal la manichiuristă pasta de pe unghiile bombate, ca nişte ciocuri de pasăre. Dar s-a văzut repede că are simţul umorului, este isteaţă şi devotată.

— Devotamentul excesiv este suspect, ricanează Petru, admiratorul necondiţionat al lui La Rochefoucauld, dar nu şi al Dorinei, căreia îi răspunde acru de câte ori îi aude în telefon vocea energică. Te rog să nu o înnădeşti la noi acasă pe băgăcioasa asta!

Dar nu violenţa lui Petru din ultima vreme a împins-o pe Letiţia lângă un bărbat care seamănă cu un adolescent întârziat, ca şi ea? Fratele pe care şi l-a dorit, de când mama şi unchiul Ion au avertizat-o că în lumea noastră nu te poţi încrede în nimeni, înţelegi, Letiţia? Prietenul cel mai bun te toarnă la Securitate!

Cu nimeni deci, cu nimeni… Nici cu Petru, care îi reproşează că, atunci când s-a căsătorit cu ea, a luat în spate dosarul plin de pete al familiei ei, anii de închisoare ai tatei şi ai necunoscuţilor lui fraţi, care riscă să îi spulbere numirea în postul de conferenţiar.

Letiţia şi-a amintit reproşurile soţului ei toată toamna în cele două autobuze şi un tramvai care o duc de la Clădire până la garsoniera lui Florinel şi de acolo până acasă. Frunzele pe care măturătorii le trăgeau cu târnurile de nuiele de sub tufişuri, cu gesturi leneşe, păreau mormane de hârtii murdare ori cârpe izinite. Dar în aerul fumegos străluceau, plin, culorile festive ale toamnei – roşul de fruct copt, cu mii de nuanţe al iederei, şi galbenul, gata să se risipească în aer, al salcâmilor. Iar pe Letiţia o sâcâia ceva, ca o înţepătură de cistită – aşa să arate remuşcarea? Şi atunci ea îşi servea repede, ca pe un analgezic, argumentaţia pregătită pentru momentul când îşi va anunţa părinţii că s-a hotărât să divorţeze. Dar gândul acesta îi accelera vâjâitul sângelui în tâmple şi corpul i se umplea instantaneu cu bătaia de metronom a inimii, mărită de spaima veche.

*

Poate spaima vine dintr-o amintire îndepărtată, ca o fotografie supraexpusă. Letiţia stă în pragul unei camere mari, plină de lume. Ghiozdanul din spate atârnă greu, dar nimeni nu vine să i-l dea jos, nimeni nu se uită la ea în afară de uriaşul câine-lup care o priveşte ţintă, cu ochii lui gălbui-maronii. Ea ascultă din prag vocile groase, răstite ale bărbaţilor cu pălării pe cap şi haine negre de piele care aruncă în toate părţile lucruri şi cărţi.

— Hai, termină cu urlatul! strigă unul din ei la mama, care, ciufulită şi roşie la faţă, cu bluza încheiată strâmb şi cu o lizeuză pe umeri, plânge.

Uşile dulapurilor sunt date de pereţi şi sertarele aruncate pe jos şi răvăşite, iar Letiţiei i s-a făcut atât de frică, încât merge de-a buşilea, cu ghiozdanul în spate, şi se vâră sub masă. Îşi aude inima lovindu-i genunchii, vede cărţile desfăcute, cu foi mototolite şi sfâşiate, azvârlite, unele peste altele, în mijlocul camerei, lângă rochii de voal, caşmir, pliseuri, cloşuri, toate au mirosul mamei şi peste ele calcă cizmele bărbaţilor care strigă, iar mama plânge.

De mult nu mai aude vocile bărbaţilor, dar stă, la fel, ghemuită, nu se mişcă nici atunci când mama întinde sub masă o mână care tremură ciudat, ca s-o scoată de-acolo:

— Nu-i nimic, nu-i nimic, şopteşte răguşit mama, stai liniştită, Letiţia, nu s-a întâmplat nimic! O să plecăm de aici, o să ne mutăm la unchiul Ion, el o să fie tatăl tău! El o să aibă grijă de tine, stai liniştită!

*

Să stea liniştită, da! Din cimitirul de provincie unde ea şi mama l-au condus disperate acum zece ani, unchiul Ion nu mai are cum să se opună dacă Letiţia divorţează. De altfel, nici n-a avut ocazia să-i aprobe căsătoria, care, dacă el nu ar fi murit atât de neaşteptat şi nepoata, devenită fiică adoptivă, nu ar fi fost cuprinsă de teama viitorului, probabil că nici n-ar fi existat. Opinia tatei nu contează, iar mama oricum nu-l înghite pe Petru.

Numai că unde o să se ducă Letiţia după ce o să-şi ia din cuier paltonul şi o să închidă pentru totdeauna uşa apartamentului din Uranus 10? Leafa ei ar intra toată în chiria unei camere, cu ce să mănânce, cu ce să se îmbrace? Şi cum să ajungă cu Petru în sala de tribunal, când se simte la fel de vinovată ca şi el? Gândul că el ar putea să o acuze de adulter şi să îl târască într-un asemenea scandal şi pe Sorin îi scutură umerii de nelinişte, seara, când nu mai este în stare decât să fumeze la geam, ţigară de la ţigară. Când nu sunt împreună, se gândeşte la Petru cu o milă ciudată, chiar dacă în ajun s-a purtat urât cu ea. Dar, când îi aude paşii în vestibul, se teme că o să apară cu o faţă îmblânzită, cerându-i iubirea pe care nu mai are de unde să i-o dea.

Noroc că Petru rămâne mereu la fel de posac de când s-a întors din China.

*

Este altfel însă atunci când el ajunge noaptea, foarte târziu, şi se loveşte de scaune, pe întuneric, pentru că nu aprinde lumina: un rest al grijii de altădată faţă de Letiţia, care pleacă la serviciu cu patru-cinci ore înaintea lui. Ea se preface că doarme, în timp ce patul trosneşte sub greutatea lui şi mâna îi bâjbâie printre cearşafuri, în ce zi eşti? nu uită niciodată să şuiere, în timp ce îi pipăie fesele. Şi aşteaptă răspunsul, înainte să se prăvălească peste ea. O învăluie mirosul acrit de vin şi suportă crispată, cu dinţii strânşi, mâna care îi mângâie şi îi desface, ciudat de răbdătoare pentru un om băut, foiţele de carne, sexul lui e catifelat şi exact atât de mare cât îl aşteaptă şi, încet-încet, trupul ei trădător se destinde în mişcarea familiară şi se bucură de trupul lui, mare şi ciolănos, care o acoperă. Letiţia scoate sunete mici, de parcă ar durea-o ceva, aaah, aaah, aşa cum Sorin niciodată n-o s-o audă, nu doar de ruşinea vecinilor necunoscuţi, nu doar de jena patului străin al amicului Florinel, atunci de ce?

Nu se întreabă de ce, dar, imediat ce Petru se ridică, are, brusc, în faţa ochilor închişi cealaltă cameră, celălalt pat şi în nări simte mirosul pielii subţiri a lui Sorin. Se răsuceşte pe o parte, stă ghemuită, cu picioarele lipite, cu pleoapele apăsate pe ochii strânşi, un fetus, neapărat de pântecele mamei. Nu are cum să zărească degetele lui Petru care s-au întins să îi atingă părul încâlcit pe pernă, nici cum el îşi opreşte din drum mişcarea mâinii. Îşi aminteşte doar ochii transparenţi şi şoapta lui Sorin, ce greu este să te aştepte omul pe tine! De unde tristeţea şi sila de trupul ei năclăit, o coajă ruşinoasă?

Respiraţia precipitată o trădează că nu a adormit, în timp ce Petru, întors de la baie, curăţă, la lumina felinarului de afară, cu un prosop ud, cearşaful, a ejaculat afară. Şi doar când îi aude respiraţia egală, deschide şi ea ochii şi rămâne mult timp cu ei aţintiţi în întuneric.

*

A fost crescută de un om resemnat, aşa cum l-a cunoscut ea pe unchiul Ion, fratele mamei, şi se străduie, de ani de zile, să nu-i repete eşecul. De aceea a ţinut morţiş să publice şi altceva decât articole în revista de studii şi cercetări unde Petru este secretar general de redacţie. Îşi imagina cu tot mai mare neplăcere ocheadele ironice pe care şi le aruncau colegii lui Petru în timp ce el strecura, jenat, în sumarul următorului număr articolul soţiei.

Dar, pentru viaţa ei, Letiţia nu ştie ce vrea şi, ceea ce o să i se pară cândva ciudat, nici nu încearcă să afle. Tinereţea i se întinde nesfârşită în faţă şi totul poartă încă semnul improvizaţiei. Trăieşte de la o întâlnire la alta şi aşteaptă doar ca Petru să obţină viza pentru Montpellier ori măcar pentru Zagreb, aşa ar putea prinde un sfârşit de săptămână dacă Florinel pleacă la ţară. Iar ea şi Sorin, ce vis incredibil! ar dormi împreună. Şi poate că ar vorbi şi despre divorţ pe îndelete.

Până atunci îi rămâne timp să scrie în caietul pe care îl ţine ascuns sub saltea. El vine totdeauna dulce şi tandru, câteodată poate să aibă un buchet de ghiocei în mână, alteori scoate din servietă un mic cadou: un săpun Lux, de care se scuză, jenat, un pachet de Kent, o carte nou-apărută. Şi sticla, a cărei etichetă variază, la început era Campari, Martini sau Cinzano, de când nu le mai găseşte nici la Unic, nici la Triumf, vine cu vin albanez ori Bitter românesc. Dar mai ales el aduce promisiunea tandreţei fără sfârşit şi a răbdării fără margini.

Atâta doar că este grăbit. Atâta doar că afară lumea îl aşteaptă. Îl aşteaptă? Ai spus prea mult, pentru că cine este mai modest decât el? Dacă vrei, îţi va şi spune unde se duce, dar ce traseu complicat! Îţi povesteşte amănunţit prima lui întâlnire, ţi le enumeră pe următoarele, tot mai vrei să ştii? Uite-le şi pe cele de mâine! Din pat, goală, participi la viaţa lui agitată în care fără nicio vină a fost aruncat.

El se dezbracă repede şi amănuntele sordide ale camerei împrumutate nu îl ating. Sau ai tu grijă să nu-l atingă? Dragostea de la 9.30 la 13.30 este pariul tău, absolutul se poate travesti şi aşa, Dumnezeu poate coborî şi în camerele împrumutate, cu scrumiere pline de mucuri şi pahare cu Bitter românesc.

Afară ninge la nesfârşit peste un oraş pe care, dacă l-ai vedea fără zăpadă, l-ai găsi foarte murdar. El te-a asigurat, cu ochii lui clari, de fidelitatea pe care i-o simţi în emoţia cu care te aşteaptă şi de care te îndoieşti văzând graba cu care pleacă.

*

Letiţia nu i-a povestit încă nimic lui Sorin despre caietul ascuns, au puţin timp de vorbit când sunt împreună, iar la telefon nu-şi pot spune mare lucru. La început, el o suna atunci când Petru era plecat la un bacalaureat sau la o inspecţie de grad în provincie. O face foarte rar însă de când o dată a auzit în receptor vocea sigură de el a lectorului Arcan care îi reamintea că accesul la acest număr îi este interzis, la fel ca şi trupul Letiţiei. Sorin a închis imediat, curentat de o plăcere uşor perversă, amestecată cu umilinţă, de parcă ar fi fost surprins într-o postură promiscuă.

— La mine tu poţi să suni când vrei! Dacă mă găseşti, bine, dacă nu, nu, i-a spus Letiţiei.

Când îl găseşte acasă, vorbesc grăbit, în şoaptă şi Letiţia, fără să fi fost vreodată acolo, vede coridorul îngust al apartamentului de bloc, covoraşul persan care acoperă pătrăţelele de linoleum, pe care trec în sus şi în jos papucii doamnei Olaru. Îşi face drum pe lângă camera fiului ei, încercând, cu auzul ei tot mai scăzut, să deducă cine este fata misterioasă cu care Sorin nu pare grăbit să se însoare – oare de ce?

Letiţia este convinsă că Sorin simte, înţelege tot ce îi trece ei prin minte, de aceea şterge, apăsat, cu două linii, cuvântul divorţ de pe pagina minţii ei. Mai exact, îl amână, pentru că nu este de actualitate: o expresie a lui frecventă, pe care ea o foloseşte tot mai des, aşa cum îşi împrumută cuplurile puloverele, halatele, frazele favorite. Şi moţăie mai departe, în tramvaiele care o poartă de-a lungul şi de-a latul Bucureştiului, pe scaune înhăţate vitejeşte. Deşi este încercuită de proteste, certuri, mirosuri de transpiraţie ori deodorante ieftine, nu vede şi nu aude în jur nimic. Se străduie doar să păstreze în faţa ochilor minţii sexul blond al lui Sorin, crescând, fierbinte, sub apăsarea pântecului ei, şi privirea lui, atent îndrăgostită, stop-cadru. Stop-cadru.

*

— Dacă ne luam apartament proprietate personală, la bloc, aşa cum ţinea morţiş maică-ta, acum eram plini de rate! Şi-n plus mă chinuiam cu orele prin autobuze şi făceam cuie toată iarna! Vezi că filodorma pentru apartamentul cu gaze începe să-şi merite banii? Aprinzi doar chibritul şi îţi faci cât vrei de cald! spune Petru.

Cartier semicentral, strada Uranus, trotuar în pantă, vizavi de zidul alb, înalt al bisericii Mihai Vodă, cu turla ridicată deasupra unui dâmb invizibil. Pe poarta păzită de un bărbat în uniformă, lângă gheretă, o plăcuţă metalică anunţă că acolo sunt Arhivele Statului; iar tramvaiul huruie luând cotul de la Isvor. Clădire solidă, cu parter, etaj, demisol şi mansardă, de unde au fost aruncaţi acum douăzeci de ani, în altă eră glaciară, proprietarii exploatatori, plecaţi între timp, într-o groapă comună, la cimitirul Bellu sau în străinătate. Contract de închiriere pe numele lui Petre Arcan pentru un apartament cu două camere, bucătărie, baie şi vestibul. Intermediarul, un fost student al lui Petru la Fefe, ştăbuleţ la ICRAL, s-a mulţumit cu o filodormă simbolică.

Filodormă! Cuvântul îi este familiar Letiţiei de pe vremea când proprietarul cel tânăr le striga de câte ori se îmbăta: Afară din casa mea, legionarilor! Filodormă era cuvântul magic pe care mama şi unchiul Ion îl şuşoteau după ce stingeau lumina. Atunci începea o poveste despre cum, cu ajutorul unei filodorme, probabil o zână bună, au să găsească ei altă casă, mai mare, şi au să scape de scandalurile cu proprietarul. Iar în toamnă, în primăvară, vor veni americanii şi totul va fi bine.

Letiţia a ţinut cuvântul filodormă, undeva, într-un colţ al minţii, până când Petru i-a dat şi definiţia exactă: filodormă = sumă de bani plătită funcţionarilor corupţi de la ICRAL în schimbul unui contract de închiriere pentru o casă naţionalizată, destinată, în principiu, doar cadrelor din aparatul de Partid, de stat şi Securitate.

Iar Letiţia îl ascultase dezamăgită: nu îi plac dicţionarele şi nici felul în care Petru se înverşunează să distrugă orice aură magică.

*

— Poate tu nu o consideri pe Dorina prietena ta, dar ea încearcă să fie! E deşteaptă, e muncitoare, dar, ca şi la Florinel, simţi că îi lipseşte ceva! Educaţia, mediul în care s-au format, răspunde împăciuitor Sorin, simţind tăcerea încordată a Letiţiei.

Ea zâmbeşte, împăcată instantaneu cu pantofii lui Florinel, lector de Socialism Ştiinţific, înşiraţi la uşa garsonierei, pe preşul ţărănesc din zdrenţe, şi cu străduinţa Dorinei de a-i câştiga prietenia. Dar de ce nu reuşeşte? Nu pentru că a intrat de studentă în Partid, doar la fel a făcut şi Sorin, deşi, la el, este un pic ciudat, oare cum s-a descurcat cu dosarul? Nici pentru că Dorina şi-a făcut repede relaţii în instituţie, invitându-şi colegii acasă, ori pentru că redactează telegramele de felicitare la Ziua Tovarăşului.

Poate pentru că mama vorbeşte cu un anume ton despre cei veniţi de jos, iar originea socială sănătoasă îi dă Dorinei mai multe şanse în viaţă decât Letiţiei? Ar însemna că, într-adevăr, ura de clasă dirijează prieteniile şi iubirile, aşa cum susţin dispreţuitele teze marxiste.

Oricum, Letiţia e mulţumită de felul complice în care a vorbit Sorin, ridicând un fel de Zid al Berlinului în jurul teritoriului lor comun, de clasă burgheză oropsită, unde nu vor pune piciorul privilegiaţii dosarelor bune, Dorina şi Florinel.

Şi nici măcar Petru, al cărui nume pe toate actele este scris în varianta plebee, adică Petre Arcan. Snoaba de Manuela l-a convins să îşi semneze articolele Petru Arcan, dar până şi actul care le consemnează divorţul trebuie să fie pe numele lui adevărat. Letiţia n-a reuşit să dea de el pe vremea când o chinuiau nesiguranţa şi gelozia retrospectivă. Acum, când ar putea să scormonească sertarele ordonate ale soţului ei, nu îi mai pasă nici măcar de prezentul sentimental al lui Petru, darmite de prima lui căsnicie, eşuată. Nu îl întreabă nici despre părinţii care îl ţineau în internate în vacanţe, o dată l-au vârât de sănătos într-un preventoriu, ca să scape de el. Nici despre copilul lui cu Manuela, mort după naştere, nu l-a întrebat, Letiţiei nu îi place să forţeze confesiunile.

*

— În lumina Codului Etic, societatea te întreabă: cum trăieşti? chicoteşte Sorin, fluturând ziarul pe care Letiţia îl împinge deoparte şi se apleacă să-şi culeagă de sub pat pantofii cu platformă şi cataramă argintie, aduşi cândva de Petru de la München, acum ai timp de prostii? Parcă adineauri te grăbeai!

— Zgârcit mai e şi Petru ăsta al tău, Letiţia! Vine din străinătate doar cu o pereche de ciorapi şi nişte pantofi oribili?! s-a strâmbat doamna Branea când a văzut-o cu ei.

— Oribili, neoribili, în Bucureşti sunt ultimul răcnet! Şi-n plus sunt atât de solizi!

Solizi, s-ar putea! Mama îşi pungeşte, neîncrezătoare, gura de câte ori îi vede, dar iată că zgârcitul de Petru nu i-a mai adus de atunci fiică-sii alţi pantofi oribili, pentru că nici n-a mai plecat nicăieri în ultima vreme! O fi făcut pe-acolo vreo nefăcută!

Margareta Branea nu s-ar mira de nicio ispravă a ginerelui ei. Nu l-a plăcut de când i l-a adus Letiţia prima oară, e cu zece ani mai mare, vorbeşte tot timpul numai de el şi mănâncă lacom: maniere deloc, vorba lui Victor. Iar din familia lui, până acum, nu s-a arătat nimeni. De altfel nici n-a făcut o nuntă ca lumea.

— Să nu fie vreo neînţelegere! Eu sunt ateu şi nu accept slujbă cu preot!

Cu asta, le-a pus capac chiar de la prima întâlnire, când, în loc să ceară mâna domnişoarei Letiţia Branea, aşa cum ar fi făcut orice tânăr bine-crescut, i-a anunţat sec data cununiei civile! Să fi spus că e propagandist, parcă aşa am înţeles de la Letiţia, nu, Victor? am fi căzut de acord, doar ştim şi noi pe ce lume trăim! Dar să ne ia ca la Partid, eu sunt ateu şi nu accept nuntă cu preot, să-i fie de cap!

Margareta dăduse atunci să mai spună ceva, dar Victor i-a făcut semn să nu se bage, lasă-i să facă aşa cum vor, să nu stricăm bucuria fetei! i-a şoptit el, care a ieşit credincios din închisoare.

*

— Îmi permit să-ţi atrag atenţia, stimată doamnă, că Scânteia, pe care nu catadicseşti să o deschizi, o plăteşti! Da, da, nu-ţi mai da ochii peste cap! De când ai intrat în Partid, primeşti zilnic un ziar ca să ştii ce mai face Tovarăşul! Şi normal că îl plăteşti! Să nu-mi spui că, atunci când ţi-ai luat plicul, la chenzină, n-ai observat diferenţa la bani! Ei, nu, că eşti culmea!

Letiţia este mulţumită de imaginea lui Sorin despre ea: tonul lui ironic e doar încercarea de a se baricada în faţa atrăgătoarei ei nonşalanţe. Nu-i tot repetă el: farmecul tău este că pluteşti?

— Chiar n-ai observat că, odată cu cotizaţia de Partid, ţi se reţine şi abonamentul la Scânteia? Nu? Scandaloos! Mi se pare scandalos, chiar şi pentru o persoană făcută din alt aluat decât muritorii de rând...

S-a întors brusc, i-a prins buzele în gura lui lacomă, o sărută muşcând-o, ca şi când ar vrea să verifice calitatea aluatului cu pretenţii din care e făcută. Sau ca să o tatueze.

Iar ea îl aşteaptă să se întoarcă cu spatele şi, repede, îşi masează muşcătura umedă. O irită că s-a întors la tonul ironic de la serviciu, care răsună şi în biroul ei, spre sfârşitul zilei. De obicei aici îşi încheie Sorin rondul zilnic. Relaţiile trebuie întreţinute, obişnuieşte să îi repete.

*

Pentru că eşti doar atât cât te vede celălalt, îşi repetă Letiţia, în dimineţile când mărşăluieşte, pierdută, în şirurile nesfârşite care intră grăbite în Clădire. S-a înşelat atunci când spera că va găsi o lume diferită, aici se mişcă sub o imensă privire, mult mai neiertătoare decât pe vremea când stătea la cămin. Fiecăruia i se ştiu rudele, veniturile şi pilele, cu cine calcă pe de lături, marca de deodorant, conflictele cu soţia şi soacra, câte măsele şi-a îmbrăcat şi la care dintre dentiştii policlinicii, avorturile, bolile venerice luate de la boarfe, poznele copiilor.

Chiar şi ea cu Sorin vorbesc uneori despre celelalte cupluri clandestine din instituţie, începând cu cel princiar, al directoarei interimare, Eleonora Oprea, şi al adjunctului ei, Titus Marga. Vremea când Eleonora şi Titus îşi aruncau priviri tandre, în timpul şedinţelor, este departe. Acum vânează amândoi acelaşi post, de director, şi războiul s-a mutat între protectorii lor, de la Forurile care tutelează cultura.

*

— În memoriul pe care Titus l-a trimis la Minister contra Eleonorei, apare şi o referire la mine, îi şopteşte Sorin Letiţiei, în timp ce desface pachetele cu mezeluri.

El face sendvişurile, el toarnă în pahare vin sau votcă, el e gospodarul în casa lor provizorie.

Letiţia auzise zvonurile despre dosarul lui Sorin la ultima petrecere cu dans din instituţie, când Titus, uşor pilit, a declarat că zilele Eleonorei sunt numărate. Cum să nu aibă erori ideologice Tratatul la care lucrăm de ani de zile, dacă în posturile-cheie sunt promovate persoane cu biografii pătate? Vreţi exemple? Fie, dar să rămână între noi! Unul dintre aceşti dalmaţieni este nimeni altul decât mult lăudatul Sorin Olaru!

Firea lui Sorin trebuie să fi fost deformată în copilărie, ca picioarele chinezoaicelor, bandajate de mici, de asta este el atât de secretos, se gândeşte, înduioşată, Letiţia. Pentru că şi ea are, de când se ştie, obsesia dosarului prost, îl simte apropiat şi are tendinţa să îl ocrotească.

*

Acum câţiva ani viaţa ei avea două părţi distincte: cea în care aluneca, la fel ca printr-un tunel întunecat, în Clădire, intoxicată cu fum de ţigară, cafele, timpi morţi, şedinţe plictisitoare, vorbărie nesfârşită – şi cea de acasă. La un moment dat, în timp ce stătea cu ochii pe ceas, imaginându-şi, nervoasă, întâlnirile lui Petru cu studentele care îl tot sunau, a început să scrie o povestire. Lui i-a arătat-o doar după ce reuşise să o publice. Petru s-a uitat neîncrezător, asta este o meserie serioasă, nu ce faci tu, a fost singurul lui comentariu.

Când ajungea acasă, Petru se ducea glonţ în birou şi lucra, ore întregi, la teza de doctorat într-o tăcere apăsătoare. Dacă auzea paraziţii postului de radio, pus pe unde scurte, Letiţia strângea masa, ciocnind ostentativ farfuriile, ca să-l liniştească, Petru e veşnic speriat că va fi denunţat pentru că ascultă Europa Liberă. Ea curăţa cartofi, călca rufe, venea de la Alimentara cu plase grele care îi tăiau palmele, iar în minte cu resturi, purtate ca de apă, ale unor dorinţe amânate: călătorii în ţări necunoscute (toate adică), limbi străine învăţate aproximativ, spectacole la care ajungeau rar, pentru că Petru nu avea nici răbdare. Pentru scurt timp, o invada sentimentul de tinereţe neţărmurită: sigur o mai aşteptau destule surprize în anii care aveau să vină.

Numai că deocamdată singura surpriză a fost relaţia cu Sorin.

*

De când locuiesc pe strada Uranus, Petru trece podul peste Dâmboviţa şi ajunge pe jos la facultate, tot sperând că o să mai dea jos câteva kilograme: a început să fie obsedat de siluetă după ce a trecut de 40 de ani.

— Degeaba mergi pe jos douăzeci de minute, dacă nu ratezi niciun chef de provincie şi nu refuzi nicio damigeană! şuieră Letiţia când îl vede la masa din hol, cu sticla de vin de ţară, golită pe jumătate.

O deprimă umilinţa loviturilor cu care s-au încheiat certurile din ultima vreme şi vulgaritatea situaţiilor în care tot mai des se trezesc amândoi: bărbatul grosolan în care se transformă Petru după ce bea şi femeia încrâncenată, dar care nu se apără de lovituri, poate ca să nu-l întărâte, poate pentru că se vede singură, din afară, cu un ochi dezgustat.

Cum-necum, achiziţia maşinii proprietate personală se mai amână, pentru că Petru tocmai a picat examenul de şofer.

— Las că nu-i nimic, tovarăşu profesor, i-a spus căpitanul de la Circulaţie, pila colegului său, Serghei Sârbu. Data viitoare avem noi grijă să nu aveţ probleme! Las că tot nu ştiaţ care maşină vreţ s-o luaţ!

Petru se pregătise să ceară aprobările de la serviciu pentru o Dacie 1100, dar Serioja Sârbu l-a sfătuit să îşi ia mai bine o Skodă. O dilemă la a cărei rezolvare Letiţia nu participă, pentru că nici vorbă ca volanul să ajungă vreodată pe mâna ei.

Câteodată ea bombăne că mutarea pe Uranus nu i-a uşurat cu nimic mersul zilnic până la Clădire şi înapoi. Dar nu suflă un cuvânt despre drumurile săptămânale până la garsoniera luată cu împrumut de Sorin pentru câteva ore.

*

— Vrei să-ţi arăt cum se văd de aici, de sus, câmpul de rapiţă şi lacul nostru cu pescari şi bărci?

Sorin vorbea precipitat, bâlbâindu-se de emoţie. A înfăşurat-o în cearşaf şi a dus-o în braţe până la geam. Da, jos, lângă un câmp de rapiţă, galben-verde, era un lac cu pescari ciuciţi la mal, cu undiţa în mână, sau în bărcile adormite în mijlocul apei, sub cerul pâclos.

Acolo, lângă geam, au stat ei, goi şi febrili, privind soarele care aluneca spre pânza metalizată a lacului, ca o bilă de poleială aurie. Priveau verdele cărămiziu al ierbii, raţele albe care învârtejeau apa stătută, bărcile risipite pe întinderea plumburie şi în ele pescarii care îşi întindeau plasele de peşte în apa cenuşiu-uleioasă. Au ascultat cum strigă cocoşii din curţile căsuţelor încă nedemolate, risipite printre blocuri şi au respirat aerul umed care intra prin geamul nechituit.

Asta a fost prima lor întâlnire. Sorin era roşu tot şi îi tremurau mâinile în timp ce îi descheia nasturii de la bluză, ea nu-i mai văzuse înainte privirea asta lacomă, ce este? a întrebat-o, ţi-e ruşine de mine? A dat din cap, ascunzându-şi faţa sub cotul îndoit, în corpul ei intrase o fată timidă care nu mai stătuse goală în faţa unui bărbat. Şi-a tras, speriată, cuvertura împrejur, ca să se acopere. Ce ai? a repetat el, obrajii îi ardeau şi privirea îi era vicleană şi temătoare. Şi-a strâns mâna ca să nu-l plesnească peste ochii intimidaţi, gesturile prieteniei se înşirau în urmă, goale, trădate. Când patul a scârţâit lung, el s-a oprit iar, tremura tot, umerii îi erau înguşti şi braţele aveau muşchi subţiri, de băiat care nu făcuse destulă gimnastică. O milă ciudată a inundat-o brusc şi i-a ascuns faţa în părul ei moale, lung. I se schimbase şi râsul, brusc alintat. Şi-a coborât mâna să-l mângâie pe pântec, i-a luat în palmă sexul fierbinte şi tare, în lumina cenuşie a după-amiezii, se vedea, toropită, cu ochii închişi de plăcere.

Avea să-şi repete vorbele lui mai târziu, în tramvai, în autobuz, imaginându-şi cum o vedea el atunci când i le-a şoptit. Ce minunat e, ce minunat, avea să-şi repete, gândindu-se, de fapt, doar la ea.

*

— O prinzi?

Sorin i-a azvârlit fusta pe caloriferul rece. Prima zăpadă, apoasă, a începutului de noiembrie s-a şi aşezat pe acoperişul caselor pitice din jurul blocurilor, iar chiciura a acoperit rămurişul negru al copacilor cu un frunziş alb, pufos. Trage de la fereastra nechituită şi nicio mână de femeie grijulie n-a împins un sul de lână pe lângă geam.

— Îmi pare rău, dar în afară de câteva ore în această locuinţă de burlac, la mama dracului, nu-ţi pot oferi altceva, stimată doamnă, i-a spus, Sorin, stânjenit, la prima lor întâlnire aici.

Iar ea a tăcut şi s-a uitat în ochii lui luminoşi. Indiferentă? Înduioşată? Mulţumită cu ironia lui tandră? Câte ceva din toate astea.

La început aveau în garsonieră doar o saltea pneumatică, o masă şi trupul celuilalt, care făcea cute în lumina necruţătoare a zilei, cu părul zbârlit, picioarele reci şi răsuflarea acidă a primei clipe când s-au sărutat.

Iar nopţi împreună au avut puţine în atâţia ani.

Ca să adormi, trebuie să-l anihilezi pe celălalt, să-l desprinzi de tine şi să-l arunci în maşina nocturnă a somnului care o să-l digere şi o să-l amestece într-un vis incoerent, mascat sub chipul altor personaje din viaţa ta. Să-ţi tragi încet braţele, picioarele, trunchiul amorţit într-o parte, să ţi le eliberezi de el şi apoi să-l uiţi până la trezire. De obicei aşa dorm cei ce au în faţă o lungă viaţă de cuplu, în care vor rămâne deseori singuri. Cei din cuplurile noi dorm cu trupurile împletite, ştiindu-se prin somn alături, iar visele le readuc în somn partenerul.

Pentru că amândoi se aşteptau ca totul să se termine de la o săptămână la alta, întâlnirile au luat culoarea unei scurte fericiri, la fel de mişcătoare ca şi curgerea orelor, nefireşti pentru obiceiurile lor. Făceau dragoste de mai multe ori, mâncau împreună salam de Sibiu şi muşchi afumat cu pâine, beau, încurcând între ei paharele, trăgeau, pe rând, din aceeaşi ţigară şi, îmbrăţişaţi, cu o mână sau un picior amorţit, prins sub trupul celuilalt, vorbeau despre întâmplările din Clădire.

Mai erau însă şi clipe, prea lungi pentru puţinul timp trăit împreună, când tăceau. Nu se îndurau să spună tot ce le trecea prin minte ca să nu-l rănească pe celălalt sau ca să nu-l piardă. Ori pentru că, tăcând, te înveţi să taci. Iar lacul îşi tot schimba culorile după anotimp şi după oră. La apus, arăta ca o imensă tipsie de argint, încinsă la roşu. Acum, când a venit iarna, sclipeşte, acoperit de o crustă argintie; în jur sunt copaci albi, cu un frunziş de gheaţă, iar de pe mal au dispărut pescarii.

Dar au să se întoarcă iar, împreună cu primăvara, iar Letiţia şi Sorin vor fi tot aici, o dată, de două ori pe săptămână.