David Lodge, The Man Who Wouldn’t Get Up and Other Stories

Copyright © David Lodge 2016

All rights reserved

© 2017 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6744-3

ISBN PDF: 978-973-46-6745-0

ISBN print: 978-973-46-6685-0

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: ilustraţie de Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DAVID LODGE (n. 1935) a studiat limba şi literatura engleză la University College London, iar după absolvire a obţinut un master şi un doctorat în teoria literaturii. Între 1950 şi 1987 a predat la University of Birmingham, apoi s-a dedicat în întregime carierei literare. Reputat romancier, dramaturg şi scenarist, David Lodge se numără astăzi printre clasicii în viaţă ai literaturii britanice. La acest statut a contribuit în mare măsură succesul trilogiei campusului universitar, alcătuită din romanele Schimb de dame (1975, distins cu Hawthornden Prize; Polirom, 2001, 2003, 2015), Ce mică-i lumea! (1984; Polirom, 2002, 2003, 2011) şi Meserie! (1988; Polirom, 2002, 2003, 2012), ultimele două fiind nominalizate la Booker Prize. La Editura Polirom au mai apărut romanele Gînduri ascunse (2001; Polirom 2003, 2004, 2013), Terapia (1995; Polirom 2002, 2003, 2012), Muzeul Britanic s-a dărîmat! (1965; Polirom, 2003, 2013), Veşti din Paradis (1991; Polirom, 2003, 2013), Răcane, nu ţi-e bine! (1962; Polirom, 2004, 2013), Cît să-ntindem coarda? (1980; Polirom, 2004, 2011), Afară din adăpost (1970; Polirom, 2005, 2011), Autorul, la rampă ! (2004; Polirom, 2006, 2011), Crudul adevăr (1999; Polirom, 2006), Mort de surd (2008; Polirom, 2009), Bărbatul făcut din bucăţi (2011; Polirom, 2011) și volumul Născut într-un ceas bun. Memorii (1935-1975).

Prefaţă

Pentru o carte relativ scurtă, volumul de faţă are o istorie lungă, complicată şi – sper – interesantă. În anii ’90, romanele mele au fost publicate în traduceri germane de editura Haffmans Verlag, cu sediul la Zürich. Proprietarul, Gerd Haffman, un editor exuberant şi entuziast, m-a întrebat dacă nu scrisesem şi nişte povestiri pe care să le adune într-un volum. M-am uitat prin ce aveam acasă şi i-am spus că găsisem doar şase povestiri care mi se păreau demne de republicare, ceea ce era, desigur, insuficient pentru o carte. Numai că Haffmans scotea multe cărţi atrăgătoare în format mic, aşa că în 1995 Gerd mi-a publicat cele şase povestiri sub titlul Sommergeschichten – Wintermärchen (Poveşti de vară – basme de iarnă), un titlu pe care i-l sugerasem chiar eu datorită anotimpurilor pe fundalul cărora se petrec. Alţi editori europeni ai prozei mele m-au întrebat apoi dacă pot proceda şi ei la fel şi, cu timpul, au apărut traduceri în formate asemănătoare în Polonia, Portugalia, Italia şi Grecia. Însă atât Bompiani în Italia, cât şi Rivages în Franţa au preferat să folosească titlul primeia şi totodată celei mai vechi povestiri din volum. Mi-am dat seama la rândul meu că Bărbatul care nu voia să se dea jos din pat şi alte povestiri era un titlu mai incitant.

O diferenţă vădită între povestire şi roman este că de obicei cititorul începe o povestire cu gândul s-o termine într-o singură sesiune de lectură, pe când romanul se citeşte mult mai pe îndelete şi pe apucate, revenind la el şi lăsându-l deoparte, în funcţie de timpul liber sau de starea de spirit. Într-un fel, suntem mereu nerăbdători să ajungem la sfârşitul unei povestiri, dar se prea poate să ne pară rău că terminăm de citit un roman care ne place foarte mult. Dacă sensul unui roman are ceva din polivalenţa şi diversitatea vieţii înseşi, povestirea insistă pe un singur lucru, care ni se dezvăluie pe deplin la sfârşit şi care poate însemna o întorsătură neaşteptată a intrigii, rezolvarea unui mister sau un moment de recunoaştere şi de conştiinţă sporită – ceea ce James Joyce a numit, preluând terminologia religioasă, o „epifanie“.

Cei mai mulţi romancieri îşi frâng gâtul pe versantul povestirilor, din motive practice evidente, şi n-am făcut nici eu excepţie; pe de altă parte, reuşisem să termin de scris un roman înainte să împlinesc optsprezece ani. Era nepublicabil, dar denota o înclinaţie spre naraţiunea de mare întindere. Când Gerd Haffman mi-a publicat cele şase povestiri, am nutrit speranţa vagă că în cele din urmă aveam să reuşesc să scriu destule povestiri noi pentru a alcătui o culegere viabilă pentru piaţa de limbă engleză, însă ideile pe care le aveam pentru proză păreau destinate întotdeauna extinderii lor sub formă de roman. Prin urmare, după câţiva ani, când mi s-a propus să public cele şase povestiri în engleză, într-o ediţie limitată de o sută de exemplare, am acceptat cu bucurie. Asta însemna că-mi reveneau câteva „exemplare de autor“ pe care aveam să le păstrez ca pe un certificat definitiv de publicare a povestirilor, fără ca asta să pericliteze posibilitatea de-a le publica din nou, ca parte a unei culegeri mai ample. Iar propunerea a venit din partea lui Tom Rosenthal, cel care îmi schimbase destinul de romancier când, în calitate de director general la Secker & Warburg, publicase cu mare succes romanul meu Schimb de dame în 1975, după ce alţi trei editori îl refuzaseră. Tom renunţase să mai lucreze într-o mare editură în 1998, dar îşi deschisese cam tot atunci o mică editură pe nume Bridgewater Press, care producea ediţii limitate şi râvnite de cărţi pentru colecţionari. Frumoasa lui ediţie din Bărbatul care nu voia să se dea jos din pat şi alte povestiri, publicată pe hârtie Archival Parchment şi legată în pânză Ratchford Atlantic sau (pentru un preţ ceva mai mare) în piele de viţel de tip Library Calf, a fost publicată în 1998.

Şi iată-ne ajunşi în iunie 2015, când Catherine Cho, asistenta agentului meu, Jonny Geller, de la Curtis Brown, mi-a trimis un forward al unui email.

De la: philippine hamen

Trimis: 28 mai 2015, 23:57

Către: Biroul Geller

Temă: Omagiu pentru dl Lodge

Stimate domnule Geller,

Am o solicitare specială cu privire la David Lodge. E o surpriză pentru el, aşa că vă pot ruga să păstraţi secretul?

Sunt o cititoare înfocată a lui David Lodge şi în acelaşi timp designer de mobilier; de fapt, am dobândit această vocaţie după ce am citit povestirea „Bărbatul care nu voia să se dea jos din pat“, care mi-a inspirat viziunea unei piese speciale de mobilier, o piesă-hibrid, care i-ar permite povestitorului să rămână practic în pat şi totodată să lucreze instalat pe structura pe care am proiectat-o, la jumătatea distanţei dintre pupitru şi şezlong.

Fiindcă în urma acestei „viziuni“ m-am hotărât să studiez designul pieselor de mobilier şi fiindcă mi se pare una dintre cele mai strălucite povestiri scrise vreodată, aş vrea să trimit un exponat finit pe adresa autorului, ca omagiu, ca mulţumire şi ca soluţie pentru „bărbatul care nu voia să se dea jos din pat“! Şi chiar dacă s-ar putea să fie o povestire metaforică, rezultatul ei este o piesă de mobilier concepută după un studiu foarte serios şi pe principii ergonomice, care s-a bucurat de un succes remarcabil la Salone di Mobile din 2015, de la Milano.

Credeţi că i-ar face plăcere?

Aş avea nevoie de adresa domniei sale.

Dacă ajută, vă pot arăta imagini şi materiale video cu această piesă.

Vă mulţumesc pentru cooperare!

Cu stimă,

Philippine Hamen

(Sunt din Franţa şi studiez designul de mobilier la Londra, după ce am absolvit cursurile de literatură modernă la Sorbona, în 2007.)

Mesajului îi fuseseră ataşate câteva fotografii impresionante ale pupitrului-şezlong prezentat la expoziţia de la Milano. Într-un al doilea mesaj, Philippine spunea că obiectul putea fi dezasamblat şi împachetat într-o cutie de dimensiuni convenabile, însă Catherine a informat-o că agenţia nu putea fi complice la expedierea unei mari piese de mobilier la mine acasă pe post de cadou-surpriză. Pe urmă m-a întrebat ce voiam să fac în privinţa acestei oferte neobişnuite. După ce am chibzuit îndelung, i-am răspuns lui Philippine după cum urmează:

Dragă Philippine Hamen,

Catherine Cho, asistenta agentului meu literar, Jonny Geller, mi-a trimis mesajul tău din 28 mai, conţinând oferta extraordinar de generoasă de a-mi trimite frumoasa piesă de mobilier pe care ai conceput-o, inspirată de povestirea mea, „Bărbatul care nu voia să se dea jos din pat“. Sunt convins că e cel mai original omagiu prezentat vreodată de un cititor unui autor. Mi-ar plăcea, bineînţeles, să văd piesa de mobilier şi să mă întind pe ea. Problema e că la mine acasă nu există nici un loc în care să poată fi aşezată fără ca asta să ducă la evacuarea unei piese de mobilier şi mai importante.

Am impresia că pupitrul-şezlong pe care l-ai conceput nu e doar o piesă de mobilier, ci şi o operă de artă în 3D, şi nu mă mir că a atras atenţia vizitatorilor de la Salone di Mobile. Mă întreb dacă aş putea convinge o galerie de artă din Birmingham, unde trăiesc şi sunt cunoscut, să accepte piesa în dar, s-o expună (poate ocazional) şi s-o depoziteze în siguranţă când nu e expusă. Ar putea fi chiar şi o instalaţie pe care vizitatorii să se poate întinde şi să citească prin orificiu o explicaţie referitoare la motivul pentru care ai conceput obiectul. În fotografiile pe care le-ai trimis se vede că ai furnizat acest tip de material explicativ şi când a fost expusă piesa la Milano.

Nu sunt deloc convins de succesul acestui proiect, dar sunt dispus să încerc dacă am aprobarea ta. O idee ar fi ca vizitatorii să mă audă în căşti citind povestirea „Bărbatul care nu voia să se dea jos din pat“. Din păcate, povestirea nu e disponibilă pe suport de hârtie în Anglia. Volumul de povestiri în care probabil că ai citit-o, L’Homme qui ne voulait pas se lever (Rivages), nu a fost publicat în Anglia decât într-o ediţie limitată pentru colecţionari, deşi a apărut şi în alte ţări.

Cu cele mai bune gânduri,

David Lodge

Răspunsul lui Philippine a fost afirmativ şi entuziast:

Am fost onorată şi chiar foarte fericită când v-am citit emailul. În copilărie vă vedeam cărţile pe noptiera părinţilor, în adolescenţă am început să vă citesc şi o fac şi acum! „L’Homme qui ne voulait pas se lever“ este povestirea mea preferată şi m-am mirat foarte tare, în momentul când am încercat să-mi procur versiunea engleză pentru bibliografia de curs, că n-am găsit-o nicăieri! Oricum, voiam să vă mulţumesc, fiindcă a avut o mare influenţă asupra mea şi a dat naştere celui mai important proiect de mobilier din anul meu universitar!

Cred că ideea de-a depozita piesa şi de-a o expune într-o galerie din Birmingham e minunată, iar faptul că oamenii v-ar putea auzi citind povestirea i-ar adăuga o a patra dimensiune. Nu cunosc nici un alt proiect de design de mobilier care să colaboreze într-un mod atât de activ cu literatura şi sunt foarte emoţionată.

Sunt conştientă că lucrurile nu depind în întregime de dumneavoastră şi că s-ar putea ca ideea să nu aibă succes, dar vă sunt foarte recunoscătoare fiindcă sunteţi dispus să încercaţi.

Cu cele mai bune gânduri din Londra,

Philippine

Încurajat în acest fel, mi-am urmat ideea. Galeria din Birmingham la care mă gândisem era Ikon, o galerie subvenţionată de stat care expunea opere ale artiştilor contemporani din Anglia şi din toată lumea. Ea se află într-o fostă şcoală victoriană din cărămidă roşie, restaurată şi transformată superb, care se găseşte în Brindley Place, parte a cartierului artistic şi boem din Birmingham, iar Ikon are, pe lângă marile săli de expoziţie, un turn cu o cameră rotundă, unde instalaţiile mici sunt expuse adeseori în paralel cu una dintre expoziţiile principale ale galeriei. Sala, în care încap cam şase-şapte oameni odată, mi s-a părut locul ideal pentru expunerea piesei lui Philippine. Mary, soţia mea, şi cu mine suntem cumpărători frecvenţi de la această galerie şi-l cunoaştem bine pe directorul ei, Jonathan Watkins. Am fost convins că avea să fie receptiv la ideea mea şi aşa s-a şi întâmplat. A îmbrăţişat-o imediat, iar colegii lui s-au arătat la fel de entuziaşti. M-am dus la Londra ca să mă întâlnesc cu Philippine la Cass Faculty of Art and Design, parte a London Metropolitan University, situată în Whitechapel, unde am recunoscut-o fără probleme pe tânăra înaltă şi zveltă, îmbrăcată în jeanşi, care demonstrase felul cum se foloseşte pupitrul-şezlong în fotografiile expoziţiei de la Milano. Mi-a făcut imediat impresia unei persoane fermecătoare, inteligente şi receptive. Am reuşit să văd pupitrul-şezlong, care tocmai urma să fie expus în cadrul expoziţiei de vară a colegiului, şi i-am admirat încă şi mai mult liniile graţioase şi combinaţia de texturi şi culori – lemn natur, stofă gri-închis şi oţel. M-am aşezat pe el cu faţa în jos, convingându-mă că o carte deschisă şi plasată pe nivelul de jos se putea citi comod printr-o deschizătură practicată în nivelul de sus.

În septembrie, Philippine a venit la Birmingham ca să se i se arate galeria Ikon, să-i cunoască pe angajaţi şi să ia un prânz de lucru cu Jonathan şi cu mine. Jonathan a propus ca piesa ei de mobilier, intitulată până la urmă Pentru bărbatul care nu voia să se dea jos din pat, să fie expusă în toamna lui 2016, în aceeaşi perioadă cu Festivalul de Literatură din Birmingham, în aşa fel încât ambele instituţii să poată beneficia de publicitatea prin asociere. Deşi mai era destul de mult până atunci, răgazul avea să-i dea posibilitatea lui Philippine să construiască o a doua versiune, mai robustă, a pupitrului-şezlong. În acelaşi timp, aveam şi eu răgaz să mă gândesc mai bine la ce contribuţie aş putea să am la acest event multimedia.

Plăcerea cu care am întâmpinat proiectul fusese din capul locului diminuată de regretul că povestirea care inspirase creaţia lui Philippine nu era disponibilă în engleză. Ea fusese publicată pentru prima oară în revista Weekend Telegraph, în 1966, şi fusese retipărită doar în ediţia limitată la şase povestiri de la Bridgewater Press, aşa că oamenii care vedeau pupitrul-şezlong la Ikon şi erau curioşi să citească povestirea care-i inspirase apariţia nu-şi puteau satisface curiozitatea decât ducându-se la British Library sau la alte biblioteci cu depozit legal. S-a convenit ca Philippine să scrie textul unei broşuri care urma să fie disponibilă pentru expoziţia de la Ikon şi în care să se vorbească despre geneza pupitrului-şezlong şi să se dea scurte citate din povestire, numai că eu ţineam morţiş să-i familiarizez şi mai bine cu textul pe vizitatorii interesaţi. Din acest motiv, sugerasem o înregistrare în care eu să citesc povestirea, iar vizitatorii s-o asculte în căşti, însă puţini ar fi avut răbdare să asculte timp de douăzeci de minute, plus că existau şi alte probleme. Jonathan a propus să se distribuie gratuit prin galerie fotocopii capsate ale textului, dar n-am fost de acord să-mi cedez povestirea ca pe un material auxiliar pe care-l împarte profesorul la şcoală. M-am întrebat dacă n-am putea produce într-un anumit număr de exemplare un catalog tipărit în condiţii decente şi broşat, care să conţină povestirea mea şi să poată fi cumpărat din librăria de la Ikon. Când i-am evocat această idee lui Jonny Geller, el mi-a spus: „Cu câţiva ani în urmă, cei de la V&A¹ au organizat o expoziţie în care diverşi artişti au prezentat creaţii ca răspuns la o povestire a lui Hari Kunzru cu titlul Palatul memoriei şi au vândut o mulţime de exemplare ale unei cărţi despre expoziţie, în librărie şi online. Ce-ar fi să vedem dacă Vintage nu vrea să retipărească ediţia de la Bridgewater Press a povestirilor tale şi s-o lege de expoziţia de la Ikon?“. Am acceptat fără ezitare propunerea şi mi-am dat seama imediat că, în cazul unui răspuns pozitiv, aveam ocazia să adaug două povestiri pe care le scrisesem recent.

Şi chiar aşa s-a întâmplat. Editorilor de la Vintage le-au plăcut povestirile vechi şi cele noi, din care nu citiseră nimic, şi le-a surâs ideea de-a lansa cartea în cadrul unei expoziţii de artă. Ceea ce ţineţi acum în mână este produsul acestei improbabile înşiruiri de întâmplări. Odată cu adăugarea celor două povestiri noi, aceste opt texte îmi acoperă aproape întreaga viaţă de prozator publicat. Prima a fost scrisă în 1966, a doua cândva în anii ’70, următoarele trei aparţin anilor ’80, „Pastorala“ a fost scrisă la începutul anilor ’90, iar ultimele două, foarte recent. Unele sunt retrospective sub aspectul punctului de vedere narativ, reflectând schimbări ale manierelor şi moravurilor din societate, şi au fost plasate, odată cu trecerea anilor, într-un alt cadru temporal. Tom Rosenthal mi-a cerut să scriu o scurtă introducere la ediţia de la Bridgewater Press, în care să relatez cum şi de ce am ajuns să scriu aceste povestiri, şi pe lângă asta mi-am revăzut şi mi-am extins însemnările în Postfaţa acestei ediţii. La rândul ei, Philippine Hamen a adăugat o scurtă relatare a procesului de design creator prin care a dat naştere acestui artefact unic.

D.L., 2016

1. Victoria and Albert Museum.

Bărbatul care nu voia să se dea jos din pat

Soţia lui se dădea mereu prima jos din pat. Imediat după ce suna deşteptătorul, arunca în lături aşternuturile, îşi punea picioarele pe podea şi-şi lua halatul. Pe el autodisciplina ei îl umplea de vină şi de admiraţie.

— Nu mai sta în pat, zise ea. M-am săturat să ţi se tot răcească micul dejun.

Nu-i răspunse şi se prefăcu că doarme. De îndată ce ea ieşi din cameră, se rostogoli în adâncitura caldă pe care-o lăsase corpul ei în saltea şi se întinse cu voluptate. Ca încărcătură senzuală, era momentul cel mai satisfăcător al zilei – această întindere într-o porţiune nouă, dar caldă a patului. Însă momentul se văzu periclitat instantaneu de conştiinţa faptului că în scurt timp trebuia să se dea jos şi să înfrunte restul zilei.

Deschise un ochi. Încă era întuneric, dar felinarele de pe stradă aruncau o lumină vag albăstruie în cameră. Testă atmosfera respirând pe gură şi văzu cum ies aburi. În locul unde fusese trasă o draperie, observă că se formase gheaţă pe interiorul ferestrei. În cursul dimineţii, gheaţa avea să se topească, iar apa avea să se prelingă şi să coşcovească vopseaua de pe rama ferestrei. O parte din apă avea să ajungă până sub fereastră, unde avea să îngheţe la loc, făcând să se înţepenească fereastra şi scorojind lemnul.

Închise ochiul ca să alunge imaginea supărătoare a casei care i se deteriora şi i se dezintegra în jur. Bineînţeles, nu reuşi să facă abstracţie de faptul că ştia ce era în neregulă cu ea – de pildă, ce era în neregulă cu camera în care stătea întins: crăpătura lungă şi zigzagată din tavan, care pleca aidoma unui rânjet de la lampă şi ajungea la uşă, linoleumul rupt din apropierea comodei, uşa de la şifonier care nu se mai închidea bine fiindcă-i dispăruse cârligul, tapetul care se umflase în locurile unde se desprinsese de perete din cauza umezelii, aşa încât părea să inspire şi să expire încet când se deschidea şi se închidea uşa… Nu putea face abstracţie de toate astea, însă cât timp stătea frumuşel sub aşternuturi, cu ochii bine închişi, parcă erau mai puţin apăsătoare, ca şi cum n-ar fi avut nici o legătură cu el.

Abia când ieşea de sub protecţia patului cald se clătina sub greutatea combinată a nemulţumirii faţă de locul unde trăia şi a deznădejdii provocate de gândul că nu putea să-l îmbunătăţească simţitor. Şi, fireşte, nu era vorba doar de dormitor. Pe când străbătea casa, dovezile degradării şi ale dărăpănării îl întâmpinau la fiecare colţ: robinetul din baie care picura, balustrada spartă de pe scară, geamul crăpat din vestibul, porţiunea roasă a covorului din sufragerie, care astăzi era un picuţ mai mare decât ieri. Unde mai pui că era foarte frig, cumplit de frig. Curentul îngheţat îşi croia drum pe gaura cheii, zgâlţâia cutia de scrisori şi mişca perdelele.

Şi totuşi aici, în pat, era nespus de cald şi de confortabil. Nici măcar o casă ideală, mobilată luxos, cu încălzire centrală pe gaz, cu geamuri duble şi izolaţie perfectă, nu l-ar fi făcut să-i fie mai cald şi să se simtă mai comod decât se simţea în clipa asta.

Soţia lui bătu cu vătraiul în grătarul din sufragerie, iar sunetele metalice şi înfundate ajunseră în fiecare colţ al casei prin intermediul ţevăriei. Era semnalul pentru micul dejun. Din camera aflată vizavi de a lui, Paul şi Margaret, cei doi copii, care se jucau în frig şi în semiîntuneric cu indiferenţa veselă la disconfort a celor mici, ieşiră cu tărăboi pe palier şi coborâră scara cu paşi apăsaţi. Balustrada spartă pârâi ameninţător. Uşa de la sufragerie se deschise şi se închise la loc cu zgomot. Din bucătărie, auzi gălăgia îndepărtată a tacâmurilor şi a ustensilelor de gătit. Îşi strânse şi mai tare aşternuturile în jurul capului, acoperindu-şi urechile şi lăsându-şi afară doar nasul şi gura, ca să respire normal. Nu voia să audă sunetele acelea, mementouri aspre ale unei lumi aşijderea.

Când privi dincolo de problema imediată a datului jos din pat, a îndeplinirii corvezilor plictisitoare care erau spălatul, bărbieritul, îmbrăcatul şi hrănirea organismului, nu descoperi nimic îmbietor: doar mersul îndelungat până la staţia de autobuz, pe străzi mărginite de case la fel ca a lui, statul la coadă la autobuz cine ştie cât, înaintarea lentă şi hâţânată pe străzile congestionate ale oraşului şi opt ore de trudă într-un birou ca vai de lume, care era, asemenea propriei case, plin de obiecte stricate, decolorate, îngălbenite, ciobite, zgâriate, slinoase şi care aproape că nu mai funcţionau deloc. Obiecte care-i spuneau pe şleau, la fel ca acelea de acasă: n-ai decât să te dai peste cap, tot n-o să arate mai bine; zi mersi dacă le poţi face să nu se deterioreze şi mai rapid.

Încercă să se pregătească sufleteşte pentru datul jos din pat, amintindu-şi cât de norocos era prin comparaţie cu alţii. Îşi sili mintea să zăbovească asupra celor bolnavi şi muribunzi, asupra celor nevoiaşi şi chinuiţi. Numai că spectacolul nefericirii omeneşti chemat astfel la rampă nu făcu decât să-i întărească apatia neputincioasă. Faptul că alţii erau în stare să-şi poarte poverile cu o resemnare voioasă nu-l încuraja defel: cum să spere că ar putea să-i imite dacă nemulţumirile lui actuale erau suficiente ca să-i răpească bucuria de-a trăi? Cum putea să-l consoleze faptul că existenţa lui searbădă din prezent era o coajă fragilă, care acoperea un abis incomparabil mai rău, în care putea să se arunce în orice clipă? Adevărul era că nu mai avea nici un fel de bucurie a vieţii. Gândul îl străpunse cu un fel de fior al disperării. Nu-mi mai place viaţa. Nimic din viaţă nu-mi mai produce plăcere. Cu o excepţie; statul în pat. Iar această unică plăcere e compromisă fiindcă ştiu că trebuie să mă dau jos. Păi atunci, ce-ar fi să nu mă mai dau jos? Dar trebuie s-o faci. Ai un serviciu. Ai o familie de întreţinut. Soţia s-a dat jos. Copiii s-au dat şi ei. Şi-au făcut datoria. Acum trebuie să ţi-o faci şi tu. Da, dar lor le e uşor. Încă le place viaţa. Mie nu-mi mai place. Singurul lucru care-mi place e statul în pat.

Auzi înfundat, prin aşternuturile cu care se acoperise, vocea soţiei care-l strigase.

— George.

Fusese o chemare neutră, ritualică, fără expresie şi care nu aştepta răspuns. Nici nu i-l dădu, ci se întoarse pe partea cealaltă şi îşi întinse picioarele. Degetele sale atinseră o sticlă cu apă caldă care îngheţase la picioarele patului şi se traseră înapoi. Se ghemui în poziţia fătului şi se vârî cu tot capul sub pături. Era cald şi întuneric acolo, ca într-o peşteră caldă şi întunecoasă. Inhală cu plăcere aerul cald şi închis, iar când lipsa de oxigen deveni periculoasă, creă cu ingeniozitate în aşternuturi câteva conducte de aer care lăsau să pătrundă aerul curat, dar nu şi lumina.

O auzi foarte slab pe soţia sa cum îl strigă:

— George.

De data asta, mai ferm şi întru câtva imperativ. Asta însemna că restul familiei îşi mâncase fulgii de porumb, iar şunca fusese pusă la prăjit. Acum începu să se acumuleze tensiunea dintre dorinţa de-a rămâne în pat şi obligaţia de-a se da jos repede. Se ghemui mai strâns şi se vârî mai bine în saltea, aşteptând a treia chemare.

— George!

Asta însemna că deja întârziase la micul dejun şi că, dacă avea noroc, mai apuca să dea peste cap doar o ceaşcă de ceai înainte să iasă valvârtej pe uşă ca să prindă autobuzul.

Pentru un timp care i se păru foarte îndelungat, îşi ţinu răsuflarea. Pe urmă se relaxă dintr-odată şi îşi întinse mâinile şi picioarele. Se hotărâse. Nu avea să se dea jos. Secretul era să nu se gândească la consecinţe. Să se concentreze exclusiv pe rămasul în pat. Pe plăcerea în sine. Pe căldură, pe confort. Dispunea de liberul arbitru. Şi avea să şi-l exercite. Avea să rămână în pat.

Pesemne că aţipise un pic. Deodată, îşi dădu seama că soţia lui intrase în cameră.

— E opt şi-un sfert. Ţi s-a răcit micul dejun… George… te dai jos din pat… George?

Se trezi brusc că i se ridică aşternuturile de pe faţă. Şi le trase la loc, enervat că i se distruseseră conductele de aer ingenioase.

— George, nu te simţi bine?

Îi veni să zică: da, nu mă simt bine. Pe urmă soţia avea să iasă pe vârfuri şi să le spună copiilor să fie cuminţi, fiindcă tata nu se simţea bine. Iar mai târziu avea să facă focul în dormitor şi să-i aducă nişte mâncare apetisantă pe o tavă. Însă asta era soluţia laşă; iar păcăleala avea să-i aducă un răgaz de maximum o zi de la viaţa pe care o detesta. Punea la cale un plan mai ambiţios, aproape eroic.

— Ba da, mă simt bine, răspunse el prin aşternuturi.

— Păi atunci dă-te jos, o să-ntârzii la lucru.

Nu răspunse, iar soţia lui ieşi din cameră. O auzi trântind enervată ceva în baie, iar apoi strigându-i pe copii să vină la spălat. Rezervorul closetului se golea şi se umplea cu zgomot, ţevile gemeau şi zumzăiau, copiii râdeau şi strigau. Afară pe stradă se auzeau paşi grăbiţi pe trotuar, iar maşinile hârâiau, nevenindu-le să pornească în aerul rece al dimineţii, după care o luau totuşi din loc. Rămase tăcut sub pătură, concentrându-se, căzut în contemplaţie. Treptat, izbuti să-şi alunge toate aceste zgomote din minte. Calea pe care-o alesese era o cale mistică.

* * *

Prima zi se dovedi cea mai grea. Soţia lui crezu că pur şi simplu era leneş şi trişor, şi încercă să-l facă să se dea jos din pat refuzând să-i aducă de mâncare. Şi totuşi, faptul că postea nu-l deranjă foarte tare, aşa că rămase în pat toată ziua, în afară de vizitele discrete pe care le făcu neobservat la baie. Când veni la culcare în seara aceea, soţia lui se arătă supărată şi plină de ranchiună. Se plânse fiindcă nu putuse să facă patul cum trebuia şi rămase, rece şi ţeapănă, la cealaltă margine a saltelei, cât mai departe de el. În acelaşi timp însă, se simţi nedumerită şi vinovată că el nu mâncase. Când îşi exprimă speranţa că se va fi săturat de prostiile astea a doua zi dimineaţă, în voce i se strecurară nişte inflexiuni rugătoare.

Dimineaţa următoare lucrurile merseră mult mai uşor. Se culcă pur şi simplu la loc de îndată ce deşteptătorul se opri din sunat, netulburat de vinovăţie sau de nelinişte. Era minunat. Să te întorci bine mersi pe partea cealaltă şi să te culci din nou, ştiind că n-o să te dai jos. Mai târziu, soţia îi aduse micul dejun pe o tavă şi i-l lăsă, fără un cuvânt, pe podea, lângă pat. Copiii se opriră în uşa dormitorului şi se zgâiră la el cum mănâncă. Le zâmbi liniştitor.

După-amiază veni medicul, chemat de soţie. Intră cu pas vioi în cameră şi întrebă:

— Ia să vedem, ce vă supără, domnule Barker?

— Absolut nimic, domnule doctor, răspunse el amabil.

Medicul îl examină sumar şi conchise:

— N-aveţi nici un motiv să nu vă daţi jos din pat, domnule Barker.

— Ştiu că n-am, răspunse el. Dar nu vreau.

În ziua următoare veni rândul vicarului. Acesta îl imploră să se gândească la răspunderile lui de soţ şi de tată. Venea o vreme, după cum prea bine se ştia, când efortul de-a merge mai departe părea cu neputinţă de dus, când tentaţia de-a ceda definitiv devenea aproape irezistibilă… Însă nu acesta era adevăratul spirit creştin. „Nu spune că-i zadarnic să te lupţi…“¹

— Dar călugării contemplativi? întrebă el. Dar sihaştrii, singuraticii, ermiţii fără adăpost?

A, dar genul acesta de martor religios, chiar dacă dăduse roade pe vremea lui, nu trăia în armonie cu spiritualitatea modernă. În plus, nu putea găsi nimic ascetic sau penitent în această formă de retragere din lume.

— Să ştiţi că nu e chiar o fericire, îi spuse el vicarului.

Şi nu era. După şapte zile, începu să facă escare. După două săptămâni, se simţi prea slăbit ca să meargă singur la baie. După patru săptămâni, rămase ţintuit la pat, iar soţia îi angajă o soră medicală care să se ocupe de nevoile lui fiziologice. Nu prea ştia de unde veneau banii pentru plata sorei şi chiar pentru întreţinerea casei şi a familiei. Însă constată că problemele se rezolvau de la sine dacă pur şi simplu nu-şi făcea griji pentru ele.

Între timp, resentimentele soţiei se topiseră în mare măsură. Nu numai asta, ci chiar i se părea că-l respecta mai mult decât înainte. Îşi făcu socoteala că devenea un fel de celebritate locală şi chiar naţională. Într-o zi, o cameră TV fu amplasată la el în dormitor, iar el, ridicat în capul oaselor, sprijinit de perne şi ţinându-şi soţia de mână, îşi spuse povestea pentru milioane de telespectatori: cum îşi dăduse seama, într-o dimineaţă friguroasă, că nu-i mai plăcea viaţa deloc şi că singura lui plăcere rămăsese statul în pat, şi cum făcuse pasul logic de-a rămâne în pat pentru tot restul vieţii, despre care nu credea să se mai prelungească foarte mult, dar de care se bucura din plin, minut cu minut.

După reportajul TV, firicelul de corespondenţă care se prelingea în cutia de scrisori se transformă în potop. Începuse să-i slăbească vederea, aşa că se bizui pe enoriaşii voluntari să-l ajute la corespondenţă.

În cele mai multe scrisori era rugat să mai dea o şansă vieţii, iar alături de rândurile scrise se găseau bani sau oferte de angajare bănoase. Refuză politicos ofertele şi trecu banii pe numele soţiei. (Ea folosi o parte ca să renoveze casa; el se amuză văzându-i pe zugravi cum se suiau pe scări în dormitor; când zugrăviră tavanul, îşi acoperi capul cu un ziar.) Un număr mai mic (dar, pentru el, mai semnificativ) de scrisori îi adresau încurajări şi felicitări. „Succes, frate“, îi scrise cineva. „Aş face şi eu la fel dac-aş avea sânge-n mine.“ Un alt mesaj, scris pe hârtia cu antet a unei universităţi renumite, spunea următoarele: „Vă admir profund felul cum scoateţi la lumină calitatea intolerabilă a vieţii moderne şi dreptul inalienabil al individului de-a opta pentru renunţarea la ea: sunteţi un sfânt existenţialist“. Deşi nu înţelese foarte bine sensul tuturor acestor cuvinte, îi făcură plăcere. Mai mult, nu se simţise niciodată în viaţă atât de fericit şi de împlinit.

Iar acum, mai mult ca oricând, i se păru c-ar fi fost frumos să moară. Deşi corpul îi era spălat, hrănit şi îngrijit, simţea cum i se scurge încet vitalitatea din el. Tânjea să asume nemurirea. Dădea impresia că nu rezolvase doar problema vieţii, ci şi pe a morţii. Erau momente când tavanul de deasupra capului devenea pânza unor viziuni de genul celor pe care le zugrăveau pictorii din vechime pe bolţile capelelor: parcă vedea îngeri şi sfinţi uitându-se în jos la el dintr-un empireu înnorat şi făcându-i semn să li se alăture. Îşi simţea corpul ciudat de imponderabil, de parcă doar aşternuturile l-ar împiedica să se ridice în aer. Levitaţie! Sau poate chiar… apoteoză! Trase încolo şi încoace de pături şi de cearşaful de sub ele, dar îl lăsaseră puterile. Pe urmă, cu un efort suprem, îşi smuci păturile şi cearşaful de pe el şi le aruncă pe jos.

Aşteptă, dar nu se întâmplă nimic. I se făcu frig. Încercă să tragă păturile la loc pe pat, însă efortul prin care le azvârlise de pe el îl epuizase. Începu să tremure. Afară se lăsa întunericul. „Soră“, strigă el slab, dar nu i se răspunse. Îşi strigă soţia, „Margaret“, însă casa rămase cufundată în tăcere. Începu să scoată aburi respirând în aerul rece. Îşi ridică ochii spre tavan, însă nu văzu capete de îngeri sau de sfinţi care să se uite în jos la el: doar o crăpătură în tencuială, care se întindea ca un rânjet de la uşă până la lampă. Şi dintr-odată îşi dădu seama cum avea să fie eternitatea lui.

— Margaret! Soră! strigă el răguşit. Vreau să mă dau jos din pat! Ajutaţi-mă!

Însă nu veni nimeni.

1. „Say Not the Struggle Not Availeth“ – titlul unei poezii de Arthur Hugh Clough (1819-1861).