© 2016 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6098-8

ISBN PDF: 978-973-46-6099-5

ISBN print: 978-973-46-6078-0

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : © konradbak/Depositphotos.com

Foto autor : © Mirela Necula

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CORNEL GEORGE POPA este prozator, dramaturg şi regizor. Născut pe 6 iulie 1957, în comuna Popricani, judeţul Iaşi, a absolvit Facultatea de Construcţii (Iaşi, 1986) şi UNATC, secţia Regie Film (Bucureşti, 1997). A lucrat peste zece ani în presa scrisă (Opinia studenţească, Zig-Zag, Timpul etc.), apoi a făcut televiziune, teatru, film şi publicitate. Autor a zece volume pînă în prezent –proză scurtă, roman, teatru, eseu –, a obţinut Premiul „Liviu Rebreanu” pentru debut (Cincizeci şi şase de blitzuri şi alte chestii, Institutul European, 1992) şi Premiul UNITER pentru cea mai bună piesă românească a anului (Viaţa mea sexuală, Unitext, 2005). Dobitocul de ţînţar (Cartea Românească) şi Nesimţitul (Maşina de Scris) au intrat în topul primelor 10 cărţi de proză ale anilor 1996-1997, alcătuit de revista Cuvîntul. Ultimele apariţii: Salonul de masaj (ALL, 2014), Ura (Cartea Românească, 2014), Ultima cină cu Leonardo. Anula (Corint, 2015).

De cînd a murit Angela sînt singur ca o pulă.

Mi-e urît şi de multe ori mă încearcă deznădejdea gîndindu-mă că viaţa mea s-a cam dus.

Nu ştiu cît mai am de trăit.

Odată ce-ai trecut de şaptezeci de ani, inevitabilul e aproape. Inevitabilul doarme cu tine-n pat. Inevitabilul e după colţ şi te poate lovi oricînd.

Mi-e urît – o spun din nou; sînt trist, secat şi gol.

Bătrîneţea, în general, e urîtă şi grea.

Nu poţi spera că devii mai sănătos decît eşti sau mai viguros din punct de vedere fizic.

Orizontul tău se limitează strict la ziua de mîine, cînd speri ca dimineaţa să te găsească viu.

Toată viaţa am fost un tip cumsecade, bine-crescut şi politicos. Toată viaţa m-am străduit să fiu un exemplu de conduită. N-am dorit să supăr pe nimeni, nu mi-au plăcut deranjurile, i-am privit atent pe ceilalţi şi mi-am impus un comportament civilizat.

Acum m-a răzbit şi pe mine oboseala.

Şi sila.

M-am săturat de-atîta solicitudine, decenţă şi politeţe.

Am obosit şi mi-e silă de-atîta solicitudine, decenţă şi politeţe.

Mi-au ajuns pînă-n gît şi vreau să le scuip.

Poate voi mai trăi un an, doi sau zece.

Ori s-ar putea să mor diseară.

De la o vîrstă încolo, viaţa ta devine o loterie. Moartea e mult mai aproape decît orice viitor şi a-ţi face planuri lungi e o prostie.

Bine că mă dau singur jos din pat, bine că n-am încă nici o boală evidentă, bine că pot ieşi pe-afară şi că organismul mă mai ajută.

N-am avut niciodată o constituţie robustă, dar, ca bibliotecar, la ce ţi-ar folosi oare muşchii?

De mic am crescut între cărţi, am trăit din cărţi şi mi-am cîştigat existenţa printre cărţi. Ele m-au învăţat să iubesc, din ele am înţeles ce sînt prietenia şi sacrificiul, ele mi-au fost mereu alături, şi la bine, şi la rău, mai credincioase şi mai loiale decît orice nevastă.

Angela – odihnească-se în pace – a fost o soţie cuminte, liniştită, supusă şi blîndă. Nu ţin minte să ne fi certat vreodată foarte violent, n-a ridicat glasul la mine şi nici eu n-am ţipat la ea. Într-o bună măsură, îi datorez chiar viaţa mea.

Am divinizat-o şi o divinizez.

Totuşi, ca fiinţă, era limitată şi o speriau provocările. N-a dorit niciodată să iasă din culcuşul ei cosmic şi să încerce altceva, deşi avea o bună pregătire culturală şi mari posibilităţi. Mari.

Putea să aibă o carieră didactică măcar cît a mea, dar a renunţat la ea imediat după naşterea celui de-al doilea copil şi n-a mai revenit niciodată asupra deciziei, dedicîndu-se familiei şi căminului.

Mi-a fost credincioasă, desigur, şi a murit ca o bună creştină, împăcată şi senină.

Domnul s-o odihnească şi să aibă grijă de ea.

Ştiam că va muri. Şi ea ştia că va muri. Amîndoi ştiam, aşa că momentul în care evenimentul chiar s-a produs ne-a găsit pregătiţi.

Am plîns după ea mai multe zile. Plîng şi acum uneori, dar mai rar.

Sînt singur ca o pulă şi simt că mi-am trăit viaţa.

Adică am trăit-o într-un fel, însă altfel decît aş fi dorit eu.

Ca tată, dascăl, profesor şi bibliotecar, a trebuit să fiu un exemplu de conduită şi un model pentru ceilalţi. Se ţinea cont de părerea mea şi eram respectat. Oamenii îmi cereau sfatul şi mă căutau.

Ca pensionar, nu mai foloseşti nimănui.

Eşti doar un bătrîn aflat către sfîrşitul vieţii şi nu mai interesezi prea mult pe nimeni.

Nici măcar copiii nu mai au nevoie de sfatul tău.

Sînt mari acum, au familii, case, maşini, probleme, îşi cresc deja propriii copii şi consideră că se pricep la orice.

Vorbim la telefon din cînd în cînd şi ne vedem o dată pe an.

Hai, cel mult de două ori.

În rest, zero. Au uitat să mă sune pînă şi de ziua mea.

Bătrîneţea e un continuu anotimp al deznădejdii şi al disperării.

Ştii că nimic bun nu te mai poate aştepta şi te gîndeşti frecvent la moarte. Încerci oarecum să te obişnuieşti cu ea. Trăieşti din şi printre amintiri, îţi socoteşti zilele, numărîndu-le ca un avar, şi încerci să supravieţuieşti tuturor durerilor care te încearcă şi te macină.

Am scris de două ori că mă simt singur ca o pulă, deşi ştiu că nimeni niciodată n-a început vreo carte astfel. Ştiu că e provocator şi obscen, dar consider că am dreptul să spun asta. Mi se cuvine. La vîrsta mea am voie să vorbesc aproape oricum şi observaţiile pudibonde mă lasă rece.

Rece voi fi oricum, în curînd, de-a binelea, aşa că m-am hotărît să nu mai ţin cont de ce spun ori de ce cred ceilalţi.

Vecinii mă privesc îngroziţi.

Au în ochi un amestec de milă, scîrbă, oroare şi admiraţie. Cunoscuţii mă evită şi-i aud şoptind în spatele meu că sînt un nenorocit libidinos şi pervers, care a înnebunit la bătrîneţe, iar eu, în loc să mă simt jignit de aprecierile lor, le iau ca pe nişte laude. Schelălăiturile indignate ale pensionarilor din parc îmi fac plăcere.

Plus că nu mă simt deloc vinovat.

Da, sînt ceea ce ei nu vor recunoaşte niciodată.

M-am hotărît să joc poker cu moartea şi nu-mi pasă dacă trişez grosolan.

Vreau ca puţinul timp care mi-a mai rămas de trăit să-l trăiesc aşa cum vreau eu, fiindcă mai tîrziu, în cazul meu, nu există.

Mai tîrziu voi fi îngropat şi sub pămînt.

Dacă nici acum, în ceasul al doisprezecelea, nu-mi dau voie, nu-mi permit să fiu eu, cînd mama dracului voi mai fi?

Desfid cuvîntul niciodată. Vreau să trăiesc acum.

Şi am voie orice.

Chiar şi să încep o carte înjurînd.

După ce-am citit mii, vreau să scriu şi eu una. Una singură. Una şi gata.

În partida de poker pe care o joc vreau ca asta să fie ultima mea carte.

Vreau să nu-mi mai fie teamă, vreau să nu mai tremur, ci să ies în faţa morţii rînjind, ca un bărbat adevărat, nu ca un pensionar firav şi scofîlcit.

Ştiu că mă vei găsi, dar să ştii şi tu că nu-ţi va fi uşor. Nu-mi e frică de tine şi te voi sfida cînd îţi vei face apariţia.

Şi, în fond, mai mult decît să mor, ce mi se poate întîmpla?

Îmi place să pronunţ cuvîntul pulă şi cred că nu trebuie să ne intimideze.

Bineînţeles, mi-a fost şi mie frică de el o viaţă şi nu-mi aduc aminte să-l fi spus vreodată, nici măcar în gînd, dar m-am vindecat acum, la bătrîneţe. Sînt imun. M-am vaccinat singur cu un antibiotic inventat de mine şi-am supravieţuit.Trăiesc.

Nu se ştie exact cît şi nici dacă voi fi în stare să termin măcar pagina asta, însă deocamdată trăiesc. Frica de moarte mi-a murit.

Putem numi pula penis, dar se cheamă că vrem să o transformăm într-un accesoriu anatomic de folosinţă limitată. Banalitatea aproape medicală a denumirii e jignitoare.

Un bărbat îşi păstrează sexul indiferent de vîrsta pe care o are.

Eşti bărbat şi abia după aceea bătrîn.

Pula e un animal singuratic. Ea trăieşte în chiloţii bărbaţilor şi iese de-acolo doar cînd trebuie să facă pipi sau sex. În rest, stă pitită ca o cîrtiţă. Rar vede lumina zilei, rar se bucură de soare, rar are tovarăşi de companie, colegi sau prieteni, exceptînd nudismul ori vîrsta pubertăţii, cînd palma fiecăruia dintre noi i-a fost adăpost şi desfătare, în egală măsură.

Bătrîneţea e înspăimîntătoare pentru oricine, dar pentru un bărbat cu atît mai mult, din cauză că, înainte de a muri, începe să-i moară deja o parte din corp care, de la o vreme încolo, nu-i mai foloseşte decît pentru a urina.

André Malraux, în anii lui de glorie, cînd era tînăr, frumos, nemuritor şi celebru, îi spunea lui Julien Green că impotenţa îl sperie mai tare decît moartea, fiindcă asta înseamnă că ceva din tine a murit înainte ca tu să mori, iar Julien Green, şocat, a notat discuţia aceasta în jurnalul lui.

Ce l-o fi făcut pe André Malraux să se gîndească la impotenţă cînd era atît de tînăr?

De multe ori mi-am zis că poate o fi fost insuccesul în faţa unei femei sau răbufnirea unei sume de eşecuri amoroase.

Eu am păţit la fel în adolescenţă şi cunosc ce înseamnă să crezi că eşti ori infirm, ori bolnav.

Altă explicaţie n-am găsit.

Ştiu că unui bărbat de peste şaptezeci de ani îi este aproape interzis să întrebuinţeze cuvîntul pulă, dar mai trist e că obiectul în sine, funcţia şi menirea lui principală au expirat.

Ce e mai rău: să n-ai o mînă sau să n-ai voie să spui mînă?

...........................................................................

...........................................................................

...........................................................................

Cred că mă apropii de sfîrşit.

Şi sfîrşitul meu biologic, care va veni peste un an, doi, zece… sau săptămîna viitoare, şi sfîrşitul cărţii.

Sînt mulţumit că am scris-o…

E o mărturisire şi o formă de a-mi lua rămas-bun totodată.

Trăiţi-vă viaţa, dragii mei, şi bucuraţi-vă că aţi primit-o în dar.

E minunat să fii viu… chiar şi pentru scurtă vreme.

Vecinii şi cunoscuţii mă numesc în continuare Pascal nebunul, dar pe mine de mult nu mă mai deranjează.

Personal, consider că sînt un fel de Oscar Pistorius, într-o reprezentare mai joasă a lui, fiindcă Oscar Pistorius e de neegalat.

Sînt un Oscar Pistorius pitic. Un grăunte de Oscar Pistorius.

Nu ştiţi cine-i Oscar Pistorius?

Să vă fie ruşine.

Sau intraţi pe net.

Bucureşti

12 august 2012