M. Agheev

Romanul cocainei

Traducere din limba rusă şi prefaţă de Livia Cotorcea

Polirom 

2007

M. Agheev, Roman s kokainom

© 2007 by Editura POLIROM, pentru prezenta traducere

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, B-dul I.C. Brătianu nr. 6, et. 7, ap. 33 , O.P. 37;

P.O. BOX 1-728, 030174

ISBN: 978-973-46-2042-5

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzînd împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decît cele pe care a fost descărcată, revînzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvîrşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

De peste şapte decenii, identitatea reală a scriitorului care se ascunde sub pseudonimul M. Agheev a fost şi continuă să ﬁe subiect de dezbatere şi controversă printre specialiştii în literatură rusă modernă. Pe baza unor argumente de ordin biograﬁc, tematic şi/sau stilistic, Romanul cocainei, singura carte semnată de „Agheev”, i-a fost atribuit, printre alţii, lui Vladimir Nabokov,

I. Bunin, Mark Aldanov şi Mark Levi, dar nici una dintre aceste posibile paternităţi nu a fost vreodată conﬁrmată dincolo de orice îndoială, nici asumată de vreunul dintre scriitorii amintiţi. Acesta, însă, este doar unul dintre elementele care contribuie la destinul spectaculos al unei cărţi care, publicată pentru prima oară în 1934, respectiv (în volum) în 1936 şi foarte bine primită de critica vremii, a căzut în uitare şi a fost redescoperită după aproape o jumătate de secol – mai întîi în Occident, apoi în ţara sa de origine, Rusia –, devenind una dintre cele mai citite opere în proză din lume, alături de Lolita lui Nabokov.

Original şi tulburător, Romanul cocainei descrie experienţele adolescentului Vadim Maslennikov, un tînăr din Moscova anilor 1914-1919. Convenţia narativă a jurnalului intim îi permite autorului să redea, într-un limbaj direct şi, pe alocuri, frust, tribulaţiile unei conştiinţe lucide şi sensibile pe drumul sinuos al descoperirii de sine. Asemenea personajului central al unui cunoscut roman semnat de Italo Svevo, acest tînăr Zeno înregistrează, cu acuitatea unui seismograf, vibraţiile transmise de evenimentele reale pînă la cel mai profund nivel al interiorităţii sale, unde se convertesc într-o viziune tragică şi sumbră asupra lumii. Şi dacă, în aparenţă, Romanul cocainei este anatomia unui eşec existenţial, a incapacităţii naratorului de a da un sens propriei vieţi prin afecţiune ﬁlială, prietenie sau dragoste, asumarea deschisă a acestuia şi sinceritatea crudă cu care personajul se angajează în procesul dureros al cunoaşterii de sine fac din cartea de faţă una dintre cele mai zguduitoare mărturii despre demnitatea umană, o demnitate care nu se pierde nici măcar în cădere.

Prefață

Remarcabil în sine, Romanul cocainei a suscitat şi continuă să suscite, atît în Rusia, cît şi în Occident, numeroase comentarii de istorie literară şi de stilistică a textului avînd ca obiect paternitatea operei. Semnată M. Agheev, cartea rămîne, totuşi, o carte cu autor necunoscut, pentru că nimeni, niciodată, nu l-a cunoscut personal pe cel care o semnează. Este şi motivul pentru care majoritatea celor care se întreabă cine este autorul romanului din care lipsesc stîngăciile unui debutant atribuie cartea unor scriitori deja consacraţi în deceniul al patrulea al secolului XX. Între aceste presupuse paternităţi, numele lui Nabokov, care pe atunci semna cu mai multe pseudonime, printre care Sirin, este invocat cu cea mai mare insistenţă. Certe aﬁnităţi stilistice şi motivaţionale între Romanul cocainei şi scrieri nabokoviene, între care Invitaţie la eşafod, Glorie sau Maşenka, există, fără îndoială; după cum observa D. Merejkovski, pot ﬁ identiﬁcaţi la Agheev şi indici stilistici caracteristici lui I. Bunin. Adăugînd acestei liste şi numele foarte cunoscutului în Occident Mark Aldanov, nu vrem să sugerăm cu aceasta că Romanul cocainei este o operă eclectică. În acest roman, ca şi în scrierile autorilor amintiţi, funcţionează un stil al epocii şi al generaţiei, cu evidente valoriﬁcări ale prozei puşkiniene, fragmentare, lapidare, „obiectuale” şi comportamentale.

Admiţînd, totuşi, că M. Agheev este un pseudonim pe care l-a folosit unul dintre cei trei scriitori ai exilului rus, dovezile pro şi contra pentru ﬁecare dintre cele trei ipoteze ar necesita un spaţiu de analiză care depăşeşte intenţiile unei prefeţe. De aceea, fără a renunţa cu totul la ideea că Romanul cocainei poate ﬁ atribuit ﬁe lui Aldanov, ﬁe, mai ales, am spune noi, lui Nabokov (cu toate că familia autorului Lolitei a respins decis această atribuire; Bunin, credem, iese din discuţie din mai multe motive strict literare), să reţinem semniﬁcaţia acestei curioase situaţii de operă fără autor cunoscut, în secolul în care nici un autor de operă nu doreşte să rămînă anonim. Situaţia se complică în momentul în care, în 1995, se publică Dicţionarul scriitorilor ruşi din exil în care numele M. Agheev ﬁgurează ca pseudonim pentru Mark Levi, o persoană care n-a mai publicat nimic, niciodată, deşi a trăit pînă în 1973 şi a avut tot timpul să-şi revendice o operă foarte apreciată încă de la prima ei apariţie. Că pe autorul real al romanului l-ar ﬁ putut chema Mark Levi este foarte probabil, dar biograﬁa oferită de dicţionarul amintit nu pare să-i aparţină acelui Levi care l-a scris. Vom prezenta argumentele pentru această aﬁrmaţie puţin mai tîrziu. Deocamdată, remarcăm că situaţia ilustrează elocvent destinul generaţiei de scriitori ruşi pe care, în jurnalul său, Nina Berberova o numeşte „generaţia pierdută” a literaturii ruse. Este generaţia autoarei jurnalului, generaţie care n-a reuşit să se aﬁrme pînă la revoluţia din 1917 şi care a fost risipită în exil de evenimentele care au urmat acestui an. Refugiul a redus la neant unele promisiuni, a întîrziat intrarea în literatură a multor talente, uneori cufundînd debuturi fericite în tăceri deﬁnitive, ca în cazul prezumtivului autor al romanului de care ne ocupăm. Şi, cum spuneam, această tăcere n-a fost ruptă de nici unul dintre presupuşii autori, deşi cu toţii ar ﬁ avut timp şi motive destule să o facă.

Rămînem, aşadar, cu legenda autorului Romanului cocainei, brodată pe o serie de fapte reale, dar şi pe mărturii neconﬁrmate. Reală este sosirea de la Constantinopol a manuscrisului romanului la redacţia revistei pariziene a exilului rus Illiustrirovannaia Rossiia, care, la începutul anului 1934, organizase un concurs de debut. Manuscrisul era semnat M. Agheev, evident, un pseudonim, căci regulamentul concursului prevedea pentru autori folosirea unui pseudonim sau a unui cod de identiﬁcare. Redactorul-şef al revistei, cunoscutul scriitor al exilului rus Gh. Adamovici, nu pregetă a recomanda publicarea neîntîrziată a manuscrisului şi, pentru că revista care organizase concursul nu putea să o facă, îl trimite redactorului-şef al revistei Cisla, N. Oţup. Apreciind imediat valoarea scrierii care i-a parvenit, N. Oţup o publică, complet, în numerele 1-17, 1934, ale săptămînalului Illiustrirovannaia jizn sub titlul Povest s kokainom (Iz zapisok bolnogo) (Poveste cu cocaină. Din însemnările unui bolnav). Sub acelaşi titlu, va publica el prima parte a romanului în revista Cisla, nr. 10, 1934, care îşi va încheia apariţia cu acest număr. Tot în 1934, necunoscutul M. Agheev semnează şi povestirea Parşivîi norod (Un popor parşiv) în altă revistă a exilului literar rus, Vstreci. De la nici una dintre revistele implicate în publicarea sa autorul misterios nu şi-a ridicat drepturile de autor, deşi, cum mărturiseşte V. S. Ianovski în memoriile sale (Cîmpiile Elisee. Cartea memoriei, New York, 1983), redacţiile l-au aşteptat mult timp să o facă. Nu e curios că un tînăr, pe deasupra aﬂat în exil şi, deci, cu o situaţie materială nesigură, renunţă la dreptul de autor care, în cazul debutului, dobîndeşte şi o semniﬁcaţie simbolică?

Reacţia criticii nu întîrzie. Gh. Adamovici care, în Poslednie novosti, 1934, din 28 iunie, recenzează numărul 10 al revistei Cisla, unde apăruse prima parte a romanului lui Agheev, consideră că revista respectivă a descoperit un scriitor adevărat şi apreciază, fără a exagera, că povestirea lui Agheev „emană un magnetism aparte cu care te cucereşte deﬁnitiv”. D. Merejkovski, o personalitate proeminentă a exilului rus, intervine şi el în revista varşoviană Meci (13-14 din 5 aug., 1934) cu un articol care depăşeşte gestul unei critici de întîmpinare. Cu prilejul amintit, autorul lui Iulian Apostatul consideră că Povestea cu cocaină este o mare izbîndă artistică pe care, printr-un examen de profunzime, o plasează în ﬁliaţie dostoievskiană, numindu-l pe M. Agheev „un Dostoievski din deceniul patru al secolului XX” şi alăturîndu-i numele de cele ale prestigioşilor lui contemporani Sirin (Nabokov) şi I. Bunin. Intervenţiile acestea nu sunt lipsite de importanţă pentru decizia unei edituri pariziene de a scoate romanul în volum, în anul 1936, de data aceasta sub titlul care s-a impus ulterior Roman s kokainom (Romanul cocainei) şi fără subtitlul Din însemnările unui bolnav. Critica romanului înregistrează noi nume, printre care cel al slavistului V. Veidle care, în revista Krug, nr. 2, 1936, întreprinde un examen tematic şi poetic al cărţii, semnalîndu-i stîngăciile de stil, dar şi punînd în valoare „sinceritatea” cuceritoare a autorului care „poate să nu placă, dar pe care nu-l poţi uita uşor”. Nu tot atît de favorabil cărţii proaspăt publicate se dovedeşte a ﬁ poetul şi criticul literar V. Hodasevici care, în publicaţia Vozrojdenie, 9 ian., 1937, o consideră „o ilustrare banală a unor adevăruri de mult cunoscute” şi o „naraţiune viciată de judecăţi directe şi de moralizări totdeauna banale, ba chiar, uneori, şi vulgare”. Acelaşi critic, însă, se declară cucerit de „sinceritatea” cărţii, ceea ce nu este puţin lucru, pentru că, implicit, această mărturisire atrage atenţia că miza scrierii poate sta în aspecte ale poeticii pe care nu trebuie să le căutăm în romanul „bine scris”. În sfîrşit, „descoperitorul” lui Agheev, Gh. Adamovici, care, încă din 1934, îşi propusese să scrie un articol amplu despre Romanul cocainei, cu ocazia publicării lui în volum, intervine în Poslednie novosti, 3 dec., 1936, cu o apreciere pe care o considerăm esenţială pentru înţelegerea acestei scrieri: „povestirea cucereşte prin împletirea permanentă a două linii tematice: linia angelică şi linia animalică (…) în sens baudelairian”.

După apariţia sa în volum în 1936, Romanul cocainei n-a mai fost publicat cam o jumătate de veac, dar critica a continuat să ﬁe interesată de el. Amintim aici doar două nume de referinţă ale criticii literare din exil care au consacrat romanului consistente pagini de analiză şi de comentariu istorico-literar, iar problemei paternităţii lui interesante ipoteze. Este vorba de V. Varşavski care, în cartea sa Generaţia ignorată, apărută la New York în 1955, întreprinde un studiu tipologic axat pe generaţia autorului de care ne ocupăm aici, şi de Gleb Struve, autorul unei importante cărţi consacrate exilului literar rus, Literatura rusă în exil, New York, 1956. Se-nţelege că în Rusia sovietică, unde cartea putea să ajungă doar clandestin, nu aveai voie să citeşti un asemenea roman şi cu atît mai puţin era posibilă publicarea unui comentariu privitor la el.

Nu e de mirare, atunci, că Romanul cocainei pare să ﬁ intrat în uitare cam vreo patru decenii, pînă în 1983, cînd a fost redescoperit de cineva la un anticariat şi apoi repus rapid în circulaţie, pentru cititorii din Rusia sovietică el devenind o noutate absolută şi o tristă dovadă a faptului că li s-a îngrădit cu totul accesul la opere scrise în propria limbă şi aparţinînd patrimoniului cultural în care ei s-au născut şi s-au format. Iar tristeţea este sporită de faptul că Romanul cocainei a apărut atît în traducere (în limbile franceză şi engleză, în 1983, respectiv italiană, în 1984), cît şi în limba rusă, mai întîi în Occident şi abia în 1990 în ţara de origine a autorului său.

La apariţia lui în limbile de mare circulaţie romanul a fost apreciat de critici francezi, italieni, englezi şi germani, la ora actuală el reuşind să ocupe unul dintre primele locuri în rîndul celor mai citite scrieri din lume, alături de Lolita lui V. Nabokov, de microromanele Ninei Berberova (acestea din urmă prea puţin cunoscute la noi) sau de prozele lui G.I. Gazdanov. Pentru a avea o idee despre felul cum este receptat Romanul cocainei în lume, să amintim numeroasele albume audio pe care textul acestui roman ﬁgurează integral şi în lectura unor actori celebri (vezi, printre altele, albumul din 2003 scos de Ardis, în lectura lui Jack Nicholson) sau contextul valoric şi tematic în care îl plasează, de pildă, Elemire Zolla în cartea din 1998, Dio dell ebrezza (I.1). Antologia dei moderni dionisiaci, apărută la Editura Einaudi din Italia (în această carte, M. Agheev ﬁgurează alături de M. Bulgakov, J. Cocteau, A. Huxley, E. Jünger, G. D’Annunzio, Federico Garcia Lorca etc.). Autoarea antologiei amintite, dar şi Gianni de Martino sau Gerhardt Zacharias, care semnează studii în această carte, includ Romanul cocainei în textura secretă a unui permanent model cultural, dominat de ﬁgura lui Dionisos, dar şi de o mobilitate şi îndrăzneală a privirii care anunţă, evident, creaţia postmodernistă a sfîrşitului de veac XX. Iată, aşadar, că „generaţia pierdută” a literaturii ruse îşi aﬂă împlinirea nu numai în creaţia lui V. Nabokov, cum consideră Nina Berberova în jurnal, dar şi în Romanul cocainei sau în creaţia autoarei care s-a format în preajma unor mari scriitori ruşi, ca A. Belîi, V. Hodasevici, V. Ivanov, dar, mai ales, în cercul scriitorilor ruşi din exilul parizian. Republicarea romanului, în original şi în traduceri, la edituri prestigioase, a redeschis discuţia asupra paternităţii lui şi a stimulat exerciţii critice interesante, mai ales în Occident şi în mediul exilului literar rus.

Acestea sunt faptele reale ale legendei Agheev care, după cum se poate observa, ne oferă imaginea unui destin literar pentru care opera a fost hotărîtoare. Pentru cei care ar dori să introducă în ecuaţia acestui destin şi autorul ca existenţă reală, bibliograﬁa destul de bogată la acest capitol ne propune cîteva variante din care selectăm doar două, pentru că acestea intervin cu cea mai mare frecvenţă şi par cele mai credibile.

Mai întîi, numele M. Agheev este considerat a ﬁ unul dintre multele pseudonime pe care le-a folosit nimeni altul decît V. Nabokov. Cel mai fervent susţinător al identităţii M. Agheev-V. Nabokov este N. A. Struve, care a publicat cîteva materiale pe această temă, dintre care cele mai cunoscute sînt Dezlegarea unei taine literare. „Romanul cocainei” de M. Agheev (Vestnik RHD, I-II, 1985) şi Disputa în problema V. Nabokov şi „Romanul cocainei” (Vestnik RHD, I, 1986). Deşi a primit replica, printre alţii, a lui D. Saviţki care, în articolul Romanul cocainei – Nabokov ?, din Russkaia mîsl, 1985, 8 nov., respingea categoric ideea că Nabokov este autorul acestei scrieri, N. Struve îşi păstrează opinia pe care o expune în ampla şi argumentata prefaţă, Un roman-enigmă, care însoţeşte ediţia din 1990 (apărută la Moscova la Editura Hudojestvennaia literatura), precum şi în studiul din 1995, Din nou despre autorul „Romanului cocainei” (Vestnik RHD). Versiunea aceasta este sugerată, în 1992, şi de publicarea în acelaşi volum, la editura Karelia, din Petrozavodsk, a romanelor Rege. Damă. Valet de V. Nabokov şi Romanul cocainei de M. Agheev.

În plin proces al căutării autorului real, s-au făcut cercetări la München, Riga şi Erevan, iar rezultatele acestora au apărut în publicaţia Minuvşee. Istoriceskii almanah, t. 16, M.-S.-Pb.,1994. Se consideră că aceste rezultate favorizează cea de-a doua ipoteză: M. Agheev este pseudonimul unui anume Mark Levi. Versiunea fusese susţinută, într-o primă fază, de poetul şi criticul literar L. Cervinskaia, dar şi de cercetătorul V. Ianovski care, în cartea sa de memorii Cîmpiile Elisee, din 1983, presupunea că sub pseudonimul M. Agheev se ascunde Mark Levi care ar ﬁ murit la Constantinopol în 1936. Ipoteza nu este conﬁrmată de contemporanii lui Agheev şi nici măcar de membrii comitetului de redacţie al revistei Cisla, unde, odată cu manuscrisul, ar ﬁ sosit şi un paşaport pentru prelungirea vizei pentru America Latină. În parte de acord cu această ipoteză, dar considerînd că M. Agheev nu este un pseudonim, istoriograful generaţiei pierdute, V. Varşavski, consemnează laconic în cartea sa din 1985, Generaţia pierdută: „Agheev a dispărut fără de urmă”. A intervenit în polemică D. Volchek cu articolul său din Rodnik, 11, 1989, Misteriosul domn Agheev, precum şi cu prefaţa la ediţia romanului din 1990, scoasă la editura moscovită Terra. Doi ani mai tîrziu, B. Ravdin reia şi el cea de-a doua variantă a paternităţii romanului în revista Daugava şi apoi în Minuvşee, 1994, care i-a publicat studiile A existat un scriitor Agheev şi O versiune a destinului sau Despre folosul biograﬁsmului naiv. Probabil, intervenţiile şi argumentele criticilor şi istoricilor literari amintiţi i s-au părut suﬁciente lui A. I. Reitblat, autorul articolului „M. Agheev” din dicţionarul Scriitorii exilului rus (19181949), din moment ce el îşi construieşte prezentarea bazîndu-se exclusiv pe cea de-a doua versiune.

Deşi dicţionarul respectiv consideră că problema apartenenţei Romanului cocainei a fost tranşată deﬁnitiv cu o biograﬁe bine pusă la punct, din chiar titlul articolului avem impresia că lucrurile nu stau deloc aşa. Dacă s-au făcut cercetări la Erevan, unde Mark Levi a predat germana la Universitate, cum se face că dicţionarul ne oferă trei variante pentru patronimicul acestuia (Lazarevici, Ludvigovici şi Leontievici), în condiţiile în care, se ştie, în regimul sovietic, profesorii universitari, şi nu numai ei, erau veriﬁcaţi la sînge (cu atît mai mult, un fost refugiat în Occident după 1920 şi revenit în Rusia, în 1942, în plin război)? În al doilea rînd, citind articolul, ai impresia că el vorbeşte despre două persoane fără nici o legătură între ele, pentru că în biograﬁa lui Mark Levi nu există nici un indiciu, în afara celor ţinînd de biograﬁa unei întregi generaţii, care să ateste cît de cît legătura acestuia cu lumea literară nici înaintea plecării în Occident – în 1925 –, nici după revenirea sa în Rusia. Nu limpezeşte situaţia nici publicarea, în 1997, a scrisorilor lui Mark Levi către Nikolai Oţup în Novoe literaturnoe obozrenie, nr. 24. A.I. Serkov, care a descoperit, tocmai acum!, în arhiva Institutului de studii slave din Paris scrisorile respective şi care însoţeşte publicarea lor cu articolul Sorbonarzii şi „arhiviştii“ sau Din nou despre autorul „Romanului cocainei“ nu face decît să dovedească, eventual, că autorul romanului a ţinut legătura cu Oţup, dar, în nici un caz, nu ne convinge că acesta ar ﬁ profesorul de limbă germană de la Universitatea din Erevan, fost specialist în vopsitul blănurilor etc., etc. În plus, el nu face nici dovada că respectivele scrisori nu sînt contrafaceri. Şi, pentru a nu pune prea mult la încercare răbdarea cititorului, să adresăm o ultimă întrebare: e posibil ca un talent atît de viguros, un condei care avea încă de spus atîtea despre sine şi despre Rusia să ﬁ ales tăcerea în plină aﬁrmare? Gestul nu era ﬁresc nici dacă autorul ar ﬁ rămas în Rusia. Sau, poate, avem de-a face cu o reeditare a gestului lui Rimbaud?

Situaţia în sine este fantastică, dar ea nu poate ﬁ elucidată numai prin exerciţii de paternitate, chiar dacă acestea aparţin unor nume prestigioase ca N. Struve şi D. Saviţki sau sînt găzduite de reviste ca Times Literary Supplement, Libération şi Le Monde. În fond, am putea lua în considerare şi presupunerea că forma de jurnal a romanului nu este doar consecinţa unei strategii narative, ci şi expresia directă a autobiograﬁsmului. „Spovedania” lui ne sugerează că autorul Romanului cocainei era de vîrsta eroului Vadim Maslennikov la izbucnirea Primului Război Mondial şi că moartea lui „în iarna geroasă a lui 1919” transpune de fapt momentul plecării în exil a autorului.

Dar nu acest lucru ar ﬁ important pentru semniﬁcaţia romanului, ci capacitatea rară a tînărului autor (rămînem, deocamdată, la ipoteza scriitorului Agheev, pentru că, aşa cum am spus, nici unul dintre presupuşii autori consacraţi nu şi-a revendicat romanul) de a sonda cu o luciditate dusă la limită abisurile minţii şi ale suﬂetului omenesc într-o scriitură care, atingînd intensitatea interogaţiei dostoievskiene, urmează liniile unei logici strînse şi ale unei forme simple şi clare. Îngemănarea aceasta fericită dintre abisal şi logic este favorizată de perspectiva dinăuntru a viziunii şi prezentării lumii şi oamenilor. Un înăuntru vibrînd intens la exterior şi controlîndu-şi strict reacţiile prin exerciţiul anticipativ sau retrospectiv al analizei de sine.

Spre interioritatea eroului-povestitor, lumea trimite lungi şi chinuitor de clare ecouri, ampliﬁcate de vulnerabilitatea psihică şi comportamentală a eroului adolescent, precum şi de înﬂorirea personalităţii lui. Vecinătatea lui Maslennikov cu eroi de aceeaşi vîrstă în toate experienţele pe care le întreprinde şi manifestarea diferenţei dintre el şi ceilalţi ne avertizează însă că povestea adolescentului Vadim Maslennikov poate ﬁ citită nu numai ca o poveste a vieţii ratate, dar şi ca o anatomie a psihologiei creatoare.

Anatomie întreprinsă de o conştiinţă care pare să nu ambiţioneze altceva decît să ne vorbească despre experienţele care au dus-o la actul ﬁnal – sinuciderea.

Construindu-şi povestea pe ﬁrul cronologic al întîmplărilor exterioare – anii de liceu, Primul Război Mondial, începuturile studenţiei, revoluţia – eroul narator îşi împarte relatarea în patru mari secvenţe ale interiorităţii: Gimnaziul, Sonia, Cocaina, Gînduri. Fiecare din aceste capitole prezintă o poveste cu început şi sfîrşit propriu, liantul lor în întregul romanului realizîndu-se la nivelul ideii; cele patru secvenţe prezintă tot atîtea momente hotărîtoare pentru cunoaşterea de sine a eroului şi pentru accederea, prin această cunoaştere de sine, la cunoaşterea omului.

Tentaţia sublimului, a absolutului, dar şi a abjecţiei, aşteptarea înfrigurată a necunoscutului şi a experienţelor hotărîtoare, atît de caracteristice vîrstei adolescentine, îl plasează pe Vadim Maslennikov într-o stare de perpetuă transă. Dar, în acelaşi timp, întîlnirea efectivă cu aceste experienţe, palparea miracolului existenţial însoţesc disponibilitatea de trăire a adolescentului cu capacitatea lui ieşită din comun de a face din orice încercare ce i se oferă prilej de distanţare de sine şi de obiectul cu care intră în relaţie. Astfel, Vadim Maslennikov se veriﬁcă prin relaţia cu ceilalţi – relaţia cu mama sa, relaţia cu prietenii, relaţia cu femeia şi relaţia cu ideea, descoperind, de ﬁecare dată, că aceste raporturi sînt marcate de duplicitate. O duplicitate tragică în care nu atît cinismul şi cruzimea sînt cele ce stabilesc distanţa, ucigînd elanul iubirii ﬁliale, al prieteniei sau al iubirii pentru femeie, cît intensitatea sfîşietoare a percepţiei celuilalt. Această percepţie, căreia i se subliniază intensitatea excepţională, are un efect ﬁnal sterilizant în planul existenţei individuale, însingurîndu-l pe erou. Din singurătatea lui, Vadim Maslennikov priveşte cum se depărtează de la sine siluetele celor dragi, acestea pierzîndu-se într-un spaţiu pe care eroul narator nu-l mai poate atinge apoi decît prin rememorare. Zina, Sonia, mama, Iag îşi intersectează linia vieţii cu existenţa şi gîndirea lui Maslennikov şi pare că o fac numai pentru a întrupa un spaţiu în faţa căruia eroul-povestitor îşi conştientizează neadecvarea la existenţial, cu ﬁecare dintre personajele respective naratorul adăugînd imaginii singurătăţii umane încă o faţetă.

Aceeaşi duplicitate favorizează însemnările lui Maslennikov, construcţia unui spaţiu propriu în care carenţa existenţială a eroului este valoriﬁcată şi depăşită printr-un examen de sine şi de situaţii care, prin cruzimea inciziei şi prin cultivarea ireverenţei la adresa sentimentalităţii umane, egalează „ironia crudă” lermontoviană din Un erou al timpului nostru. În tradiţia acestui clasic al literaturii ruse şi universale, Romanul cocainei pare a spune şi el că „istoria unui suﬂet omenesc e mai interesantă şi mai pilduitoare decît istoria unui întreg popor”. În consecinţă, plasîndu-şi acţiunea în anii plini de evenimente care au marcat istoria lumii, cartea se referă la întîmplările epocii în măsura şi în sensul în care acestea au fost percepute de Vadim Maslennikov. Excesului de istoricitate de care se făcea vinovată literatura sovietică în deceniul al patrulea, M. Agheev, precum toţi marii autori ai exilului literar rus, V. Nabokov, E. Zameatin, N. Berberova, îi răspunde printr-o operă de introspecţie care îşi construieşte discursul pe inﬁnitezimalele percepţiei, simţirii şi gîndirii individului.

În acest discurs, recluziunea dialogală cu sine străbate mai multe etape, situate între visarea căreia i se abandonează în mod ﬁresc elevul Vadim în camera lui modestă de acasă şi delirul lucid al cocainomanului Maslennikov, izolat într-un spaţiu necunoscut lui, dar propice marilor întrebări: ce caut eu aici? Cine sînt eu?

Vocea „din subterană” care, ca şi la Dostoievski, răsună provocator, „plină de sine şi neruşinată”, se adresează lumii şi vorbeşte despre ea cu o curiozitate plină de cruzime. Dar această voce nu culpabilizează lumea şi nici nu pune eul în relaţie de determinare cu aceasta. Dimpotrivă, eroul lui Agheev constată, după un şir de analize făcute la rece, că vinovate de căderea omului nu sînt evenimentele exterioare, ci modul în care acestea se proiectează în conştiinţa lui. Dacă întîmplările lumii nu rezonează în interiorul eului, acestea nu există, dar interioritatea există, ne sugerează romanul, există cu gîndurile ei cu privire la „felul cum ar trebui să răspundă sentimentele eului la evenimentele exterioare”. Răspunsul la această situaţie, dacă despre răspuns este vorba, ar ﬁ că suﬂetul omului este răspunzător de ceea ce se întîmplă cu el, iar nu împrejurările vieţii. Şi, deşi dimensiunea religioasă a omului nu pare a ﬁ pusă în discuţie în acest roman „ateu”, modulat de o disperare rece, din paginile lui creşte imaginea Sﬁntei Sﬁntelor, a Suﬂetului batjocorit cu ştiinţă şi fără ştiinţă de vieţuirea omului în lume. Dacă Peciorin îşi punea destinul sub semnul unei alternative cauzale: „nu ştiu, educaţia m-a făcut aşa sau Dumnezeu m-a creat astfel”, Vadim Maslennikov ştie deja că pentru a aﬂa răspuns la întrebarea „cine sîntem” trebuie să-şi îndrepte „raza observaţiei” spre înăuntru. Un înăuntru care nu este sediul şi opera psihologiei insului, ci arena în care se înfruntă mereu omul şi ﬁara.

Conştient de dualitatea ﬁinţei umane al cărei izvor stă în gemenitatea funciară a Suﬂetului – înger, ﬁară –, într-un elan satanic, Vadim Maslennikov exacerbează funcţia observatoare a conştiinţei printr-un artiﬁciu-drog, prin care nu numai interioritatea se separă de lumea exterioară ca existenţă în sine, dar se ridică şi „un baraj între senzaţia interioară şi manifestarea exterioară a acesteia”, adică între percepţie şi semnul ei. Astfel, printr-un artiﬁciu, eroul obţine un spaţiu vidat de timp, de sensibilitate şi de senzaţii, un spaţiu inundat de lumină. Dar nu este vorba de lumina lină, divină, despre care se ştie că nu trebuie „ţinută sub obroc”, ci de lumina tăioasă şi otrăvită a analizei care năvăleşte nechemată şi înlocuieşte gestul de celebrare a Suﬂetului cu disecarea lui anatomică. Orbit de această lumină, Vadim Maslennikov îşi iroseşte talantul, dar o face într-o ultimă încercare de a mărturisi ceva. Dincolo de cădere (viciu şi sinucidere), mărturia pe care ne-o lasă el este că nu trebuie să ne mai consolăm cu gîndul că altceva sau altcineva este vinovat de irosirea talantului cu care am venit în lume. Existenţa şi moartea eroului mărturisesc că, dincolo de toate întîmplările vieţii, ﬁecare ins este răspunzător de tot ceea ce face şi ce este el, aşa cum naţiunea şi, apoi, lumea, sînt ele însele cauza şi efectul neputinţei şi bolii de care suferă secolul XX: vulgaritatea.

Semniﬁcativ, vînzarea de Suﬂet a lui Vadim Maslennikov pe cincizeci de copeici de argint se răscumpără în ﬁnalul romanului prin moarte, luminată nu numai de prezenţa Jurnalului, dar şi de păstrarea alături de acest jurnal a argintului cu care adolescentul a atentat la Suﬂetul propriu şi la Suﬂetul altui om. Pe acest jurnal găsit asupra sinucigaşului se structurează Romanul cocainei în întregul lui, cu excepţia ultimelor pagini narate de un martor-medic, procedeu ce-i permite lui Agheev să întoarcă sfîrşitul romanului spre începutul lui, într-o compoziţie inelară, sugerînd inﬁnitul poveştii despre om, despre elanurile şi căderile lui, dar mai ales, despre efortul acestuia de a se cunoaşte, punîndu-şi iarăşi şi iarăşi întrebarea care străbate de la un capăt la celălalt marea literatură rusă: întrucît este omul liber şi răspunzător de ceea ce face cu sine şi cu alţii? Iar răspunsul sugerat de paginile Romanului cocainei, care evită cu obstinaţie tonul moralizator, este că omul se arată a ﬁ răspunzător de sine şi că el trebuie să aibă tăria de a-şi asuma această răspundere pentru a-şi împlini destinul de om.

L. Cotorcea

Liceul

1. Burkeviț a refuzat 

Pe la început de octombrie, eu, Vadim Maslennikov (aveam pe atunci şaisprezece ani), grăbindu-mă să ajung la liceu mai devreme, am uitat în sufragerie banii puşi de mama într-un plic pentru a plăti taxa de şcolarizare pe jumătate de an. Mi-am amintit de plic abia în tramvai cînd, din cauza vitezei, salcîmii şi stîlpii de pe bulevard curgeau într-un şuvoi continuu, iar greutatea care-mi apăsa umerii îmi lipea strîns spinarea de bara de nichel. Nu mă neliniştea deloc gîndul la taxă. O puteam duce şi a doua zi, iar din casă banii n-aveau cum să dispară. De vreo doisprezece ani, locuiam doar cu mama şi cu bătrîna mea dădacă Stepanida, pe post de slugă. Singura slăbiciune a Stepanidei, dacă nu pasiunea ei, erau neîntreruptele şoapte şi plescăituri din buze, cu ajutorul cărora, din lipsă de interlocutori, ea purta cu sine lungi convorbiri, uneori certuri, întrerupte de interjecţii sonore, ca: „ei, da” sau „cum de nu”, sau „ia desfă baierele pungii”. Ajuns la liceu, am uitat complet de plic. Pentru ziua respectivă, lucru care nu mi se întîmpla prea des, nu-mi învăţasem lecţiile, aşa că a trebuit să mă pun la punct cu ele, parte în pauze, parte în timpul orelor; ﬁind în starea de încordare extraordinară în care reţii totul cu multă uşurinţă (deşi a doua zi uiţi totul cu aceeaşi uşurinţă) şi, ca de la sine, mi-a dispărut din memorie tot ce nu ţinea de lecţii. Mi-am amintit de plic doar în timpul recreaţiei mari cînd, după ce ne-am risipit cu toţii în frigul însorit de afară sau în holul de la parter, am dat cu ochii de mama. Imediat ce am zărit-o, m-am întrebat iritat de ce n-a putut să mai aştepte şi de ce a adus ea banii. Mama stătea stingheră în paltonaşul ei mîncat de molii şi cu căciuliţa ei caraghioasă de sub care ieşeau şuviţe de păr cărunt (avea cincizeci şi şapte de ani). Privea neajutorată şi cu o emoţie vizibilă (care-i accentua aspectul jalnic) spre pîlcurile de liceeni care treceau în fugă pe lîngă ea, rîzînd cînd o vedeau şi strigîndu-şi nu ştiu ce unul altuia. Ajuns aproape de ea, am vrut să trec neobservat, dar mama, văzîndu-mă, s-a luminat de un zîmbet blînd şi trist şi m-a chemat la ea. Deşi îmi era îngrozitor de ruşine de colegii mei, m-am apropiat totuşi.

― Vadicika, ﬁule, îmi spuse ea cu o voce stinsă de bătrîn, întinzîndu-mi plicul, cu mîna ei galbenă şi temătoare parcă să nu se ardă dacă-mi atinge nasturii uniformei – ai uitat banii. M-am gîndit că ai să te sperii şi ţi i-am adus eu.

Spunînd aceste cuvinte, mă privea rugător, dar eu, furios la culme de ruşinea la care mă supunea, i-am replicat într-o şoaptă plină de ură că n-am nevoie de atenţiile ei şi că, dacă tot s-a deranjat să aducă banii, n-are decît să se ducă să plătească singură. Stînd nemişcată, mama mă asculta în tăcere, plecîndu-şi în pămînt, vinovată şi întristată, ochii ei blînzi. Am luat-o la fugă pe scara acum pustie şi, deschizînd uşa grea pe care aerul năvăli în trombă, m-am mai uitat o dată înapoi (să nu credeţi cumva că-mi părea rău, mă temeam doar să nu înceapă să plîngă într-un loc atît de nepotrivit). Rămasă pe palierul de sus, mama se uita la mine trist, plecîndu-şi capul ei urît. Văzînd c-o privesc, îmi ﬂutură din mîna care ţinea plicul, făcînd semnul pe care-l faci cînd pleacă un tren din gară. Această mişcare plină de tinereţe şi de energie scotea şi mai mult în evidenţă cît este de bătrînă, de jalnică şi de sărăcăcios îmbrăcată.

Cînd, în curte, s-au apropiat de mine cîţiva colegi şi, rîzînd, m-au întrebat ce-i cu ciumafaia aia în fustă, cu care tocmai am stat de vorbă, le-am răspuns, rîzînd şi eu vesel, că e o guvernantă bătrînă, săracă, trimisă la mine cu nişte recomandări scrise, şi că, dacă vor, le pot face cunoştinţă cu ea: pot să o curteze cu folos. Spunînd asta, am simţit, nu după vorbele proprii, ci după hohotul de rîs pe care l-am stîrnit, că am depăşit măsura şi că nu se cuvenea să vorbesc aşa. Cînd, după ce a plătit, mama a ieşit fără să privească pe nimeni şi a pornit-o pe aleea de asfalt spre poartă, mergînd cît putea de repede pe tocurile ei scîlciate şi strîngîndu-şi capul între umeri de parcă ar ﬁ vrut să intre în pămînt, am simţit că mi se strînge inima de milă.

Această milă care m-a ars atît de tare în primul moment a ţinut puţin; m-am eliberat de ea, adică m-am vindecat de ea complet în două reprize. Cînd m-am întors acasă de la liceu, intrînd în hol şi mergînd spre camera mea pe coridorul îngust al apartamentului nostru sărac în care mirosea greţos a bucătărie, am simţit că mila aceasta, deşi trecuse, mai păstra încă memoria tăriei dinainte. Apoi, cînd m-am aşezat la masa din sufragerie şi cînd în faţa mea s-a aşezat mama care a început să-mi pună supa în farfurie, această milă a dispărut de tot. Chiar îmi venea greu să înţeleg cum de mă putuse prinde.

Imediat ce m-am simţit eliberat de acest sentiment, o mulţime de gînduri au început să mă sîcîie. Că o bătrînă ca ea trebuie să înţeleagă că mă face doar de ruşine cu îmbrăcămintea ei, că n-avea nici un motiv să se tîrască spre liceu cu plicul, că m-a făcut să mint, că m-a lipsit de posibilitatea de a-mi invita colegii la mine acasă. Mă uitam la ea cum mănîncă, cum ridică cu mîna ei tremurîndă lingura din care o parte din supă cade din nou în farfurie; îi priveam obrajii gălbui, nasul înroşit ca un morcov din cauza supei calde; vedeam cum îşi linge grăsimea de pe buze după ﬁecare înghiţitură şi o uram amarnic pentru toate acestea. Simţindu-mi privirea, mama ridică spre mine ochii ei căprui, blînzi şi apoşi, puse lingura jos şi, îndemnată de atenţia mea, mă întrebă:

― E bună? Pronunţă aceste cuvinte de parcă ar ﬁ avut în faţă un copil, clătinînd interogativ-aﬁrmativ din capul ei cărunt.

― Buunăă, am spus eu în batjocură, fără să aﬁrm sau să neg. Am pronunţat acest cuvînt cu o grimasă de dezgust, de parcă eram gata să vomit, în timp ce privirile noastre se întîlneau: a mea, tăioasă şi plină de ură, a ei, caldă, plină de iubire şi radiind numai suﬂet. Acest moment a durat mult, timp în care am urmărit cum ochii ei buni se sting, plini de nedumerire şi apoi de durere. Şi, cu cît mă simţeam mai biruitor, cu atît mai puţin simţeam şi înţelegeam sentimentul meu de ură pentru această ﬁinţă bătrînă şi iubitoare pe care o umileam. De aceea poate că nici nu am rezistat şi am plecat ochii primul, apucînd lingura şi începînd să mănînc din nou. Cînd, după o vreme, împăcat cu mine şi dorind să spun ceva fără importanţă, am ridicat capul, n-am putut articula o vorbă şi am sărit în picioare fără voie. Mîna în care mama ţinea lingura cu supă zăcea pe faţa de masă. În palma celeilalte mîini, sprĳinite în cot, îşi ţinea capul. Buzele ei subţiri urcau strîmb pe obraz, tăindu-i faţa. Din ochii ei căprui, închişi, înconjuraţi de un evantai de riduri, curgeau lacrimi. Şi atît de neajutorat era acest biet cap bătrîn, atîta tristeţe plină de bunătate, atîta deznădejde din cauza urîtei bătrîneţi de care nimeni nu are nevoie erau în aceste lacrimi, încît, tot privind-o pe furiş, m-am trezit spunînd cu un glas fals aspru:

― Ei, nu trebuie… Ce-ţi veni… n-ai de ce!

Am vrut să adaug, „mămico”, şi chiar să mă apropii de ea s-o sărut, cînd dădaca apăru din coridor cu felul doi şi închise uşa cu un picior, balansîndu-se periculos pe celălalt. Atunci, nu ştiu de ce şi pentru cine, am dat cu pumnul în farfurie şi, cu mîna rănită şi cu pantalonii murdari de supă, încredinţat de propria-mi dreptate, întărită vag de spaima dădacei, m-am dus în camera mea, după ce am tras o înjurătură urîtă.

Nu mult după scena aceasta, mama s-a îmbrăcat, a plecat undeva şi s-a întors acasă abia către seară. Auzind-o cum se îndreaptă direct spre camera mea, cum bate în uşă şi întreabă „se poate?”, m-am aruncat spre masa de scris, am deschis în grabă o carte şi, aşezat cu spatele la uşă, am spus „poftim”. Apropiindu-se de mine dintr-o parte – deşi mă prefăceam concentrat asupra cărţii, am văzut că nu-şi scosese încă paltonul şi nici căciuliţa ei neagră caraghioasă –, mama scoase din sîn şi puse pe masă două hîrtii de cinci ruble, boţite şi parcă ruşinate. Mîngîindu-mi apoi mîna cu mînuţa ei zbîrcită, ea spuse încet:

― Iartă-mă, ﬁule. Tu eşti bun. Ştiu asta. Şi, după ce mă mîngîie pe păr şi încercă să-mi spună ceva, fără o vorbă, ieşi în vîrful picioarelor, închizînd fără zgomot uşa în urma ei.