Published with the support of the Institute for Literary Translation (Russia)

Translation of this publication and the creation of its layout were carried out with the financial support of the Federal Agency for Press and Mass Communication under the federal target program „Culture of Russia (2012-2018)“.

M.I. Lermontov, Geroi nashego vremeni

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5914-2

ISBN PDF: 978-973-46-5915-9

ISBN print: 978-973-46-5816-9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Alexander Julius Klünder (1802-1875), Portretul lui Mihail Lermontov, 1838

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Congener al lui Puşkin, poet, dramaturg, romancier, MIHAIL IURIEVICI LERMONTOV (1814-1841) este unul dintre cei mai influenţi scriitori romantici ruşi. A rămas în memoria literaturii ruse moderne nu doar prin opera poetică, ci şi prin proza sa, fiind considerat fondatorul tradiţiei romanului psihologic rus. Deşi a avut o carieră extrem de scurtă, fiind ucis într-un duel înainte să împlinească douăzeci şi şapte de ani, a scris numeroase poeme de mare întindere – Cerchezii (1828), Corsarul (1828), Îngerul morţii (1831), Borodin (1837), Demonul (1838), Mţîri (1839) – şi a publicat mai multe volume de poezii, piese de teatru – Un om ciudat (1831), Bal mascat (1835) – şi nuvele. Singurul roman terminat este Un erou al timpului nostru, a cărui ediţie revăzută avea să fie publicată chiar în anul morţii scriitorului.

Cuvînt înainte

În orice carte, cuvîntul înainte reprezintă primul și totodată ultimul lucru; el fie că servește la explicarea scopului operei, fie că e o justificare și un răspuns dat criticii. Numai că, de obicei, cititorii n-au de-a face nici cu scopul moral, nici cu atacurile din presă, şi de aceea ei nici nu citesc cuvîntul înainte. E rău însă că lucrurile stau așa, îndeosebi la noi. Publicul nostru cititor este încă atît de tînăr și de naiv, încît nu înțelege fabulele, dacă la sfîrșitul acestora lipsește morala. Nu înțelege glumele, nu sesizează ironia; pur și simplu e prost educat. El încă nu știe că într-o societate normală și într-o carte normală o ceartă făţişă nici nu poate avea loc; că educația din zilele noastre a născocit o armă cu mult mai ascuțită, aproape invizibilă și, cu toate acestea, nu mai puțin mortală, care, sub haina minciunii, provoacă o lovitură sigură și imparabilă. Publicul nostru seamănă cu provincialul care, trăgînd cu urechea la discuția dintre doi diplomați ce țin de curți care se dușmănesc între ele, rămîne cu convingerea că fiecare își înșală guvernul în folosul unei prietenii reciproce, dintre cele mai cordiale.

Cartea aceasta și-a atras de curînd simpatia nefericită a unor cititori și chiar a unor jurnaliști, faţă de sensul literal al cuvintelor. Alţii s-au mîniat cumplit – și nu glumeau deloc – pentru că li se dădea drept exemplu un om atît de lipsit de moralitate precum Eroul Timpului Nostru; alții au remarcat cu multă finețe că autorul și-a schițat propriul portret și portretele cunoscuților săi… O veche și jalnică glumă! Dar, evident, Rusia e astfel alcătuită, încît totul se înnoiește înlăuntrul ei, mai puțin asemenea absurdități. Cel mai fantastic dintre basmele de la noi abia dacă scapă de reproșul că ar urmări jignirea vreunei persoane!

Eroul Timpului Nostru, stimații mei domni, este într-adevăr un portret, dar nu al unui singur om: este un portret alcătuit din viciile întregii noastre generații, în deplina lor dezvoltare. Îmi veţi spune din nou că omul nu poate fi așa de imoral, dar eu vă voi răspunde că, dacă ați dat crezare existenței tuturor tîlharilor tragici și romantici, de ce nu vreți să credeți în realitatea lui Peciorin? Dacă v-ați delectat cu creaturi cu mult mai înfricoșătoare și mai monstruoase, de ce atunci acest personaj, chiar dacă născocit, nu se bucură de bunăvoința dumneavoastră? Oare nu din pricină că există în el mai mult adevăr decît ați fi dorit?…

Veți spune că moralitatea nu cîștigă nimic din acest lucru. Iertați-mă, dar destui oameni s-au hrănit cu dulcegării; din cauza aceasta s-au și îmbolnăvit de stomac; e nevoie de medicamente amare, de adevăruri crude. Totuși, să nu credeți după cele spuse că autorul cărții a avut vreodată ideea trufașă de a deveni tămăduitorul viciilor omenești. Ferească-l Dumnezeu de o asemenea prostie! Pur și simplu s-a amuzat să-l zugrăvească pe omul contemporan lui, așa cum l-a înțeles el, și, spre ghinionul lui și al dumneavoastră, pe care l-a întîlnit în repetate rînduri. Ar mai fi și faptul că este arătată boala, dar cum se poate trata ea, numai Dumnezeu știe!

Partea întîi

I

Bela¹

Călătoream din Tiflis², cu caii de poștă. Întreaga încărcătură a telegii cu care mă deplasam consta dintr-un geamantan nu prea mare, umplut pe jumătate cu note de drum despre Gruzia. Mare parte din ele, din fericire pentru dumneavoastră, s-a pierdut, iar geamantanul cu restul de lucruri, din fericire pentru mine, a rămas întreg.

Cînd am pătruns în Valea Koișaur³, soarele începea să coboare după crestele înzăpezite. Vizitiul osetin⁴ își îndemna fără istov caii, ca să apuce pînă la lăsarea întunericului să urce Muntele Koișaur, și cînta cît îl ținea gura. Măreț loc această vale! De jur-împrejur, munți de netrecut, stînci roșietice, îmbrăcate în pluș verde și încununate cu pîlcuri de tufe de paltin, rîpi galbene, străbătute de făgașe, iar acolo, sus-sus de tot, cușme de zăpadă aurie; la poale, Aragva, împreunată cu o altă apă fără nume, năvălind zgomotos dintr-un defileu negru, cețos, se întinde ca un fir argintiu și sclipește aidoma solzilor pielii de șarpe.

Ajungînd la poalele Muntelui Koișaur, ne-am oprit la o cîrciumă. Aici se înghesuiau în hărmălaie vreo douăzeci de gruzini și de munteni; în apropiere, o caravană de cămile se pregătea să înnopteze. A trebuit să năimesc niște boi, ca să-mi tragă teleaga pe culmea acestui munte afurisit, căci era deja toamnă și se făcuse ghețuș, iar muntele măsura vreo două verste lungime.

N-am avut încotro și am năimit șase boi și cîțiva osetini. Unul din ei își trînti pe umeri geamantanul meu, ceilalți se apucară să-și îndemne boii aproape într-un glas.

În spatele telegii mele, două perechi de boi trăgeau o alta, fără nici un efort, chiar dacă era încărcată cu vîrf. Situația aceasta m-a mirat. În urma ei, mergea stăpînul, fumînd dintr-o mică lulea kabardină, îmbrăcată în argint. Purta un veston de ofițer, fără epoleți, și o căciulă cercheză mițoasă. Părea să aibă vreo cincizeci de ani; culoarea smeadă a feței acestuia arăta că era de multă vreme obișnuit cu soarele de dincoace de Caucaz, iar mustățile încărunţite înainte de vreme nu prea se potriveau cu mersul său ferm și cu ținuta-i mîndră. M-am apropiat de el și am făcut o plecăciune; mi-a răspuns în tăcere la salut și a slobozit un rotocol uriaș de fum.

— Din cîte se pare, avem același drum.

Făcu din nou o plecăciune, fără să spună nimic.

— Mergeți, probabil, la Stavropol?

— Întocmai… cu lucruri de-ale statului.

— Spuneți-mi, vă rog, de ce patru boi trag teleaga dumneavoastră grea ca pe nimic, iar pe a mea, goală, șase dobitoace abia dacă o tîrăsc cu ajutorul acestor osetini?

Zîmbi şiret și mă privi cu înțeles.

— Nu sînteți, probabil, de prea mult timp în Caucaz?

— De un an, i-am răspuns.

Zîmbi din nou.

— De ce?

— Aşa! Ce bestii cumplite asiații ăştia! Credeți că ajută la ceva cu strigătele lor? Numai dracul îi înțelege ce strigă. Boii îi înțeleg; n-aveți decît să înhămați și douăzeci, cînd strigă ceva pe limba lor, boii nici nu se clintesc… Cumplite lichele! Și apoi, ce să le iei? Le place să-i jecmănească pe călători… I-am răsfăţat prea mult pe ticăloșii ăştia! O să vedeți c-o să vă ceară și de-o votcă. Dar eu îi știu, pe mine n-o să mă ducă de nas!

— Dar dumneavoastră slujiți de mult aici, în Caucaz?

— Da, am slujit aici încă de pe vremea lui Aleksei Petrovici⁵, răspunse el, luînd un aer semeț. Cînd acesta a venit pe Linie, eram sublocotenent, adăugă el, iar în timpul lui am fost avansat în două rînduri pentru fapte de luptă împotriva muntenilor.

— Iar acum?…

— Acum fac parte din Batalionul trei de linie. Dar dumneavoastră, îndrăznesc să vă-ntreb?…

I-am spus.

Cu aceasta, discuția s-a încheiat, iar noi am continuat să mergem în tăcere unul lîngă celălalt. Pe culmea muntelui, am dat de zăpadă. Soarele apuse și noaptea luă locul zilei fără nici un răgaz, așa cum se întîmplă de obicei în sud; dar, grație reflexiei zăpezii, puteam distinge cu ușurință drumul, care tot înainta spre munte, chiar dacă nu la fel de abrupt. Am poruncit să-mi pună geamantanul în teleagă, să schimbe boii cu cai și am aruncat pentru ultima oară o privire în jos, către vale – doar că o ceață deasă, ce năvălise în valuri din defileu, o acoperise în întregime, și nici un sunet nu răzbătea de acolo spre noi. Osetinii m-au înconjurat gălăgioși, cerîndu-mi de-o votcă; însă ștab-căpitanul⁶ strigă la ei atît de amenințător, încît aceștia se împrăștiară într-o clipă.

— Ca să vezi ce popor! spuse el. Nici pîine nu știu să spună pe rusește, dar „ofițer, dă-mi de-o votcă!“ au învățat. După mine, pînă și tătarii sînt mai buni decît ei: aceia măcar nu beau…

Pînă la stația de poștă mai rămăsese circa o verstă. În jur domnea liniștea, o asemenea liniște, încît puteai urmări după bîzîit zborul țînțarului. În stînga, se zărea pata neagră a unui defileu adînc; dincolo de ea și în fața noastră vîrfurile de un albastru închis ale munților, săpate de zbîrcituri și acoperite de un strat de zăpadă, se conturau pe cerul palid de deasupra orizontului, care mai păstra ultimele licăriri ale amurgului. Pe cerul întunecat prinseră a clipi stelele și, în chip straniu, mi se păru că se află cu mult mai sus decît la noi, în nord. Pe ambele laturi ale drumului, se ițeau pietre golașe, de culoare neagră; ici-colo, de sub zăpadă, răsăreau tufișuri, dar nici o frunză uscată nu se clintea, și îți făcea plăcere să asculți, pe fondul acestui somn de moarte al naturii, fornăitul obositei troici de poștă și sunetul inegal al clopoțelului rusesc.

— Mîine vom avea vreme frumoasă! am spus eu.

Ștab-căpitanul nu răspunse nimic și-mi arătă cu degetul un munte înalt, ce se ridica chiar înaintea noastră.

— Ce-i acolo? l-am întrebat.

— Muntele Gud.

— Și ce-i cu el?

— Priviți cum fumegă.

Și, într-adevăr, Muntele Gud fumega; pe coastele lui lunecau șiruri subțiri de nori, iar pe vîrful acestuia dormita un nor negru, atît de negru, încît pe cerul întunecat părea o pată.

Începuserăm deja să distingem stația de poștă și acoperișurile izbelor ce o înconjurau; în fața noastră, pîlpîiau focuri prietenoase. Un vînt rece și umed se stîrni deodată, defileul vui și începu să plouă mărunt. Abia apucasem să-mi pun burca pe umeri, că se porni ninsoarea. M-am uitat cu venerație la ștab-căpitan…

— Va trebui să înnoptăm aici, spuse el cu obidă. Pe așa un viscol nu poți trece munții. Au fost cumva avalanșe pe Krestovaia? îl întrebă el pe vizitiu.

— N-au fost, domnule, răspunse vizitiul osetin. Numai că zăpadă atîrnă multă, multă.

Cum la staţie nu era o cameră pentru cei aflați în trecere, ne-au pregătit așternutul într-o saklia⁷ afumată. L-am invitat pe tovarășul meu de drum să bem împreună un pahar de ceai, căci aveam cu mine un ceainic de fontă – singura mea plăcere în călătoriile prin Caucaz.

Saklia era lipită de un perete de stîncă; trei trepte umede, alunecoase, duceau spre intrare. Am intrat pe bîjbîite și m-am izbit de-o vacă (staulul la cei de pe-aici ține loc de camera slugilor). Nu știam pe unde să mă aciuiesc: aici behăiau oile, dincolo mîrîia cîinele. Din fericire, într-o parte licări o lumină palidă și mă ajută să găsesc o altă deschizătură, asemănătoare unei uși. Aici mi se înfăţişă vederii un tablou demn de toată atenția: saklia largă, cu acoperișul sprijinit pe doi stîlpi îngropați în pămînt, era plină de lume. În mijloc trosnea un foc mic, aprins direct pe pămînt, iar fumul, împins înapoi de vînt prin deschizătura din acoperiș, se întinsese într-un strat atît de gros, încît multă vreme n-am putut să mă dumiresc ce-i în jur; lîngă foc stăteau două bătrîne, o mulţime de copii și un gruzin uscățiv, cu toții în zdrențe. N-aveam încotro, ne-am alipit și noi, ne-am aprins pipele și, în scurt timp, ceainicul porni să fornăie plăcut.

— Vrednici de milă oamenii! i-am spus ștab-căpitanului, arătînd spre gazdele zdrențăroase, ce se uitau la noi oarecum încremeniți.

— Un popor cîtuși de puțin educat! mi-a răspuns. Mă credeți? Nu știu nimic, nu sînt capabili de nici un fel de educație! La urma urmei, kabardinii⁸ noștri, ori cecenii măcar, sînt tîlhari, muritori de foame, e drept, și de aceea disperați, pe cînd aceștia, nici măcar la arme nu se pricep: un jungher mai acătării n-ai să găsești la nici unul. Osetini și pace!

— Ați slujit mult timp în Cecenia?

— Da, am stat vreo zece ani cu compania în fort, la Kamennîi Brod. Ştiți unde vine?

— Am auzit.

— Uite-așa, tăicuță, ne-am săturat de acești tăietori de capete; astăzi, slavă Domnului, s-au mai liniștit, dar unde nu se întîmpla să te depărtezi o sută de pași dincolo de zidul de apărare, că diavolul păros și stă la pîndă: un pic dacă căscai gura, o și pățeai – fie arcanul de gît, fie un glonț în ceafă. Dar strașnici, nimic de zis!…

— Pesemne c-ați avut parte de multe pățanii cu ei? l-am întrebat, mînat de curiozitate.

— Cum să nu fi avut! Au fost…

În clipa aceea, începu să-și ciupească mustața stîngă, își plecă capul și căzu pe gînduri. Îmi doream nespus să-i storc vreo istorioară, dorință caracteristică tuturor oamenilor care călătoresc și scriu. Între timp, ceaiul era gata; am scos din geamantan două păhărele de campanie, le-am umplut și i-am pus unul în față. Sorbi o înghițitură și spuse ca pentru sine: „Da, au fost!“. Exclamația lui mă umplu de speranță. Știu că bătrînilor luptători din Caucaz le place să vorbească, să povestească: li se ivește atît de rar prilejul. Stă cîte unul vreo cinci ani undeva în pustietate cu regimentul și, în acești cinci ani încheiați, nimeni nu-i spune un bună ziua (pentru că plutonierul îi zice sănătate). Iar de vorbit, avea despre ce: cît vezi cu ochii, doar acest popor sălbatic, interesant; fiecare zi e cu primejdie, tot felul de întîmplări minunate, şi fără să vrei îți pare rău că puțini sînt cei care aștern pe hîrtie asemenea lucruri.

— N-ați vrea să vă torn puțin rom? l-am întrebat pe tovarășul meu de discuție. Am niște rom alb, din Tiflis. S-a făcut frig.

— Nu, vă mulțumesc, nu beau.

— Cum așa?

— Așa bine. M-am jurat. Pe cînd eram sublocotenent, s-a întîmplat odată, știți – am chefuit un pic între noi, iar noaptea s-a dat alarma; şi aşa ne-am prezentat în front, chercheliți; dac-ați ști ce păpară am luat cînd a aflat Aleksei Petrovici, ferească Dumnezeu ce s-a supărat! Puțin a lipsit să nu ne dea în judecată. Unul și același lucru, altă dată stai un an întreg, nu vezi pe nimeni, și dacă mai pui și băutură în gură, ești un om pierdut!

Auzîndu-l ce spune, aproape că mi-am pierdut speranța.

— Și apoi, să-i luăm pe cerchezi, continuă el. Cum se îmbată cu buzá⁹ la nuntă sau la înmormîntare, cum se taie între ei. Mi s-a întîmplat odată abia-abia să scap cu fuga, și încă fusesem în ospeție la un prinț pașnic.¹⁰

— Dar cum s-a întîmplat?

— Uite cum (își umplu luleaua, trase fumul în piept și începu să povestească), închipuiţi-vă, stăteam în fortăreață, dincolo de Terek, cu compania – să tot fie cinci ani de-atunci. Într-o toamnă, a sosit un transport de provizii: odată cu el, un ofițer, un tînăr de vreo douăzeci și cinci de ani. Se prezintă în fața mea în ținută completă și-mi raportează că i s-a poruncit să rămînă la mine în fortăreață. Era atît de slab, de palid, mundirul atît de nou, încît mi-am dat seama pe dată că nu venise de mult în Caucaz. „Adevărat să fie, l-am întrebat eu, că ați fost mutat aici din Rusia?“ „Întocmai, domnule ștab-căpitan“, mi-a răspuns. L-am luat atunci de mînă și i-am spus: „Sînt foarte, foarte bucuros. O să vă cam plictisiţi aici… dar o să ne înțelegem de minune. Și vă rog să-mi spuneți simplu, Maksim Maksimîci, apoi, vă rog, ce-i cu ținuta asta completă? Să veniți întotdeauna la mine în chipiu“. I-au dat o locuință și s-a instalat în fortăreață.

— Și cum îl chema? l-am întrebat pe Maksim Maksimîci.

— Îl chema… Grigori Aleksandrovici Peciorin. Un băiat bun, îndrăznesc să vă asigur; doar că puțin ciudat de felul lui. Iată, bunăoară, pe ploaie, pe frig, petrecea toată ziua la vînătoare; cu toții înghețau bocnă, oboseau, el – nimic. Iar altă dată şedea la el în cameră, adulmeca aerul, ne convingea că a răcit; se trîntea oblonul, iar el tresărea și se schimba la față; or, de faţă cu mine pornise de unul singur împotriva mistrețului; se întîmpla ca ore în șir să nu scoți o vorbă de la el, dar și cînd începea să povestească, te tăvăleai pe jos de rîs… Da-a, avea mari ciudățenii și trebuie să fi fost un om bogat: cîte lucrușoare scumpe n-avea la el!…

— Și a rămas mult timp la dumneavoastră? l-am întrebat din nou.

— Păi, cam un an. Poate și de aceea mi-a rămas în minte acel an; mi-a dat destulă bătaie de cap, dar nu pentru asta va fi el pomenit! Că doar există, e drept, asemenea oameni cărora le este scris din născare că li se vor întîmpla tot felul de lucruri neobișnuite!

— Neobișnuite? am exclamat eu curios, turnîndu-i ceai.

— Păi să vă povestesc. La vreo șase verste de fortăreață trăia un prinț din aceia pașnici. Feciorașul lui, un băiat de vreo cincisprezece ani, se învățase să tot vină pe la noi: în fiecare zi, ba după una, ba după alta. Și, pe drept cuvînt, l-am cam răsfățat eu și Grigori Aleksandrovici. Și ce neastîmpărat, priceput la orice: să ridice căciula din galopul calului, să tragă cu pușca. Un singur cusur avea: era din cale-afară de lacom de bani. Odată, ca să se amuze, Grigori Aleksandrovici i-a promis că-i va da un cervoneț¹¹ dacă va fura cel mai bun țap din turma tatălui său. Şi ce credeți? A doua noapte l-a și adus tîrîndu-l de coarne. Se întîmpla să ne punem mintea și să-l ațîțăm, ochii i se injectau de sînge și, pe dată, mîna pe jungher. „Ei, Azamat, cum ai să-ți frîngi tu gîtul, îi spuneam, bine de capul tău n-o să fie!“

Într-o zi, vine însuși bătrînul prinț să ne invite la nuntă: își mărita fata mai mare, iar noi eram kunaci cu el: și, știți, nu puteam să-l refuzăm, chiar dacă e tătar. Așa că ne-am dus. În aul, ne-a întîmpinat o mulțime de cîini, lătrînd tare. La vederea noastră, femeile s-au făcut nevăzute; cele pe care puteam să le privim în față erau departe de a fi frumoase. „Aveam o părere cu mult mai bună despre cercheze“, îmi spuse Grigori Aleksandrovici. „Aveți răbdare!“, i-am răspuns rîzînd. Știam eu ce știam.

În saklia prințului se adunase deja multă lume. Știți, asiaticii au obiceiul să invite la nuntă pe oricine le iese în cale. Pe noi ne-au primit cu toată cinstea și ne-au condus în camera de oaspeți. Totuși, n-am uitat să observ unde ne-au adăpostit caii, știți, pentru vreo situație neprevăzută.

— Și cum petrec ei la nuntă? l-am întrebat pe ștab-căpitan.

— Păi, obișnuit. La început, muezinul le citește ceva din Coran; după aceea le fac daruri mirilor și tuturor rudelor; mănîncă, beau buzá; apoi începe întrecerea djighiților¹² călare, și întotdeauna cine știe ce coate-goale unsuros, pe o spurcăciune de cal pipernicit și șchiop, se prăvălește, se maimuțărește, ia în zeflemea cinstita adunare; apoi, pe înserate, în camera de oaspeți, începe, ca să vorbim cu cuvintele noastre, balul. Un moșneguț sărman zdrăngăne la un instrument cu trei coarde… am uitat cum îi spun ei… mă rog, ceva cum e balalaica la noi. Fetele și flăcăii se așază pe două rînduri, față în față, bat din palme și cîntă. Și iată, ies în mijloc o fată și un flăcău și încep să-și cînte unul altuia versuri, cum se nimerește, iar ceilalți le țin isonul în cor. Eu și Peciorin stăteam pe locurile destinate oaspeților de onoare, cînd de el se apropie fiica gazdei, o fată de vreo șaisprezece ani, și-i cîntă… cum să zic?… ceva în genul unui compliment.

— Dar ce anume i-a cîntat, nu vă amintiți?

— Ba da, se pare că așa ceva: „Chipeși sînt, cică, tinerii noștri djighiți, iar caftanele le au împodobite cu argint, dar tînărul ofițer rus e mai chipeș ca ei, iar galoanele lui de aur sînt. E asemenea unui plop printre ei; numai că nu-i e dat să crească, să înflorească în livada noastră“. Peciorin s-a ridicat, i-a făcut o plecăciune, ducînd mîna la frunte și la inimă, și m-a rugat să-i răspund; cunosc bine limba lor, așa că i-am tradus răspunsul.

Cînd fata s-a depărtat de noi, i-am şoptit lui Grigori Aleksandrovici: „Ei, cum ți se pare?“.

— O minunăție! mi-a răspuns. Dar cum o cheamă? „O cheamă Bela“, i-am spus eu.

Și, într-adevăr, era frumoasă foc: înaltă, zveltă, cu ochi negri, ca ai caprei de munte, ce-ți pătrundeau în suflet. Îngîndurat, Peciorin nu-și lua ochii de la fată, dar și ea îi arunca destul de des ocheade. Doar că nu numai Peciorin își desfăta privirea cu frumoasa prințesă: din colțul camerei o priveau neclintiţi, arzînd, alți doi ochi. M-am uitat într-acolo și l-am recunoscut pe un vechi cunoscut de-al meu, Kazbici. Știți, n-aș zice că era dintre oamenii pașnici, dar nici dușman n-aș putea să spun că era. Îl bănuiau de multe lucruri, deși nu fusese văzut să se amestece în nici o ștrengărie. Se întîmpla să aducă berbeci în fortăreață și să-i vîndă ieftin, niciodată nu se tocmea: cît îți cere, atît să-i dai – să-l tai și nu lăsa din preț. Spuneau despre el că îi place să bată drumurile dincolo de Kuban, cu abrecii¹³, și, la drept vorbind, chiar avea mutră de tîlhar: mărunt, uscat, cu umerii largi… Pe de altă parte, iscusit, iscusit fără pereche, ca necuratul! Beșmetul¹⁴ îi era întotdeauna jerpelit, plin de petice, iar armele bătute în argint. Calul îi era vestit în întreaga Kabardie¹⁵ și, chiar așa era, n-aveai cum să-ți închipui un bidiviu mai bun ca acesta. Nu degeaba îl invidiau toți călăreții și nu o dată încercaseră să i-l fure, doar că nu izbutiseră. Parcă-l văd și acum: negru ca smoala, picioarele ca niște corzi, iar ochii cu nimic mai prejos decît ai Belei; și ce forță! Galopa pe puțin cincizeci de verste; și apoi, dresat – ca un cîine umbla după stăpîn, îi cunoștea și vocea! Nici nu-l lega vreodată. Ce să mai vorbim, adevărat cal de tîlhar!…

În seara aceea, Kazbici era mai posomorît ca altădată și am remarcat că pe sub beșmet purta cămașă de zale. „Nu degeaba poartă cămașa, mi-am spus eu, trebuie că pune ceva la cale.“

1. Această primă parte a romanului a fost redactată în 1838 și publicată un an mai tîrziu în revista Otecestvennîe zapiski (Analele patriei), t. II, nr. 3, pp. 167-212. Manuscrisul nu s-a păstrat.

2. Actualmente Tbilisi, capitala Gruziei. Orice călător ce alegea să meargă cu caii de poștă trebuia să posede o „foaie de drum“, în care se specifica itinerarul, numele și funcția persoanei, dacă merge în interesul statului sau în cel personal, ce fel de cai să i se dea, de poștă sau pentru curieri, precum și numărul acestora.

3. Este vorba de drumul militar dinspre Tiflis spre Vladikavkaz, descris pentru întîia oară de Griboedov, în 1818. Cum notele de drum ale acestuia au fost publicate mai tîrziu, întîietatea descrierii acestor locuri din Caucaz îi revine lui Lermontov.

4. Popor din Caucaz (trăitor în cele două Osetii, de Nord și de Sud), din neamul alanilor. Idiomul pe care-l vorbesc face parte din grupa de limbi iraniană.

5. Aleksei Petrovici Ermolov (1777-1861), general, om de stat, autor de memorii. A coordonat, pînă în 1827, ostilitățile din timpul Războiului caucazian.

6. Grad intermediar între locotenent şi căpitan.

7. Casă țărănească rudimentară, din lemn sau piatră, cu acoperiș plan, tipică locuitorilor din Caucaz.

8. Grup etnic de origine adîgă (cercheză), care trăieşte în Republica Autonomă Kabardino-Balkaria din Caucazul de Nord, precum și în republicile învecinate.

9. Băutură slab alcoolizată și densă, asemănătoare brăgii.

10. În împrejurările de atunci, era foarte important ca soldații ruși să fie în relații pașnice cu aulele din jur. Asemenea aule se angajau să nu atace fortul soldaților ruși, lucru nu întotdeauna respectat. Prințul la care face referire ofițerul rus era dintr-un asemenea aul.

11. Monedă de aur, în valoare de cinci sau zece ruble.

12. Călăreţ din Caucaz, vestit prin iscusinţa sa de a călări şi de a mînui armele.

13. Termenul, răspîndit în Caucazul de Nord și în Gruzia, are rădăcini în iraniană, limbă în care însemna „rătăcitor“, „tîlhar“, și se referă la cei care au fugit în munți, unde trăiau în afara legii și a stăpînirii, ocupîndu-se, de regulă, cu tîlhăria. Se pare că, inițial, prin abrec se înțelegea acel locuitor din Munții Caucazului alungat de comunitate din pricina unui păcat grav, de regulă omor.

14. Îmbrăcăminte tradițională, sub forma unui caftan cu guler ridicat, strînsă în talie și lungă pînă la genunchi.

15. Regiune istorică din Caucazul de Nord, ai cărei locuitori erau kabardinii.