© 2014 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4470-4

ISBN PDF: 978-973-46-4471-1

ISBN print: 978-973-46-3801-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Încoronarea regelui Henric al IV-lea, imagine din Cronicile lui Jean Froissart (cca 1337 – cca 1405)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ERNST H. KANTOROWICZ (1895-1963), medievist, specialist în istoria politică şi intelectuală a Evului Mediu, a predat la University of California, Berkeley, şi a fost membru al Institute for Advanced Study, Princeton, New Jersey. A mai publicat Kaiser Friedrich der Zweite (1927) şi Das Geheime Deutschland (1933).

Capitolul I

Problema: Rapoartele lui Plowden

În Rapoartele lui Edmund Plowden, adunate şi redactate în timpul domniei reginei Elisabeta I, Maitland a găsit prima reproducere clară a jargonului mistic în care juriştii Coroanei engleze şi-au înfăşurat şi prin care şi-au rafinat definiţiile regalităţii şi ale capacităţilor regale¹. Pentru a descrie într-un mod convenabil atât problema, cât şi teoria celor două corpuri ale regelui, este indicat să îl alegem pe Plowden ca punct de plecare, el însuşi un ucenic în drept la Middle Temple, şi să cităm câteva dintre pasajele cele mai grăitoare ale argumentelor şi judecăţilor din tribunalele regale, rezumate în Rapoarte.

Acea cause célèbre privind Ducatul de Lancaster, pe care regii din dinastia de Lancaster îl deţinuseră ca proprietate privată, şi nu a Coroanei, a fost judecată – nu pentru prima dată, cu siguranţă – în cel de-al patrulea an de domnie al reginei Elisabeta. Eduard al VI-lea, predecesorul reginei, dăduse în arendă, fiind încă minor, unele pământuri ale Ducatului. De aceea, avocaţii Coroanei, adunaţi la Serjeant’s Inn, au fost de acord cu toţii

că, potrivit Legii Comune, nici un Act al Regelui care acţionează în calitatea sa de Rege nu poate fi anulat pe temeiul vârstei sale fragede. Pentru că Regele are în el două Corpuri, adică un Corp natural şi un Corp politic. Corpul său natural (dacă este considerat prin el însuşi) este un Corp muritor, supus tuturor Infirmităţilor care sunt cauzate de Natură sau de Accidente, Slăbiciunii Copilăriei sau Bătrâneţii şi altor Defecte asemenea pe care le au Corpurile naturale ale altor Oameni. Dar Corpul său politic este un Corp care nu poate fi văzut sau mânuit, constând din societatea politică şi Guvernare şi constituit pentru Îndrumarea Poporului şi Administrarea binelui public, acest Corp fiind complet lipsit de Copilărie şi Bătrâneţe şi de alte Defecte şi Slăbiciuni naturale, la care Corpul natural este expus, şi, din această Cauză, ceea ce face Regele prin Corpul său politic nu poate fi anulat sau împiedicat de vreo Incapacitate a Corpului său natural².

S-ar putea menţiona imediat că tiparul după care corpul politic al Regelui – „lipsit de Copilărie şi Bătrâneţe şi de alte Defecte şi Slăbiciuni naturale” – a fost modelat poate fi surprins în tratatul lui John Fortescue, The Governance of England, în care acesta scrie:

nici o putere nu poate păcătui, face rău sau fi bolnavă, nu poate să îmbătrânească sau, ca un om, să-şi facă sieşi rău. Căci toate aceste puteri se nasc din neputinţă […] de aceea Sfântul Duh şi îngerii care nu pot păcătui, nu pot îmbătrâni, nu pot fi bolnavi sau nu-şi pot pricinui rău au mai multă putere decât noi, care ne putem face rău prin toate aceste defecte. Tot astfel şi puterea regelui este mai mare […]³.

Acest pasaj nu a fost introdus aici pentru a demonstra că juriştii elisabetani „au împrumutat” de la Fortescue sau că tratatul său a reprezentat „sursa” acestora, deşi în alte privinţe această posibilitate nu trebuie exclusă. Ceea ce contează este că pasajul lui John Fortescue arată cât de apropiate erau speculaţiile juridice de gândirea teologică sau, pentru a fi mai specifici, de conceptul medieval de character angelicus al regelui⁴. Corpul politic al regalităţii apare aidoma „Sfântului Duh şi îngerilor”, pentru că reprezintă, la fel ca îngerii, Imuabilul în Timp. A fost ridicat la un nivel angelic, fapt care merită să fie reţinut.

După ce li s-a confirmat opinia, ca să spunem aşa, pe un teren celest ferm, judecătorii şi-au continuat argumentaţia în cazul Ducatului de Lancaster. Ei au arătat că, dacă pământurile pe care Regele le-a cumpărat înainte de a fi Rege, anume „în capacitatea sa de Corp natural”, erau mai târziu cedate de către el, un asemenea dar, făcut chiar şi în cursul minoratului, trebuia recunoscut ca un act al Regelui. Căci, au declarat judecătorii elisabetani – şi aici începe „misticismul” lor –,

deşi el [regele] posedă sau a căpătat pământ în calitatea sa de Corp natural, totuşi acestui Corp natural îi este alăturat Corpul său politic, care conţine Domeniul şi Demnitatea regală, iar Corpul politic include Corpul natural, dar Corpul natural este mai prejos, şi prin aceasta Corpul politic este întărit. Căci astfel el are un Corp natural, împodobit şi învestit cu Domeniul şi Demnitatea regală şi nu are un Corp natural distinct şi despărţit prin el însuşi de Oficiul şi Demnitatea regală, ci un Corp natural şi un Corp politic unite şi indivizibile, iar aceste două Corpuri sunt încorporate într-o singură persoană şi constituie un singur Corp şi nu mai multe, anume Corpul încorporat în cadrul Corpului natural et e contra Corpul natural în cadrul Corpului încorporat. Astfel încât Corpul natural, prin această conjugare cu el a Corpului politic (care Corp politic conţine Oficiul, Guvernarea şi Maiestatea regală), este sporit şi, prin această întărire, conţine în el Corpul politic⁵.

Cele Două Corpuri ale Regelui formează aşadar o singură unitate indivizibilă, fiecare fiind în întregime inclus în celălalt. Totuşi, nu este nici o îndoială în ceea ce priveşte superioritatea corpului politic asupra corpului natural. „Trei Regi [Henric al IV-lea, al V-lea şi al VI-lea] au deţinut Ducatul de Lancaster prin Corpul lor natural, care nu este atât de amplu şi de mare precum celălalt, iar cel de-al patrulea [Eduard al IV-lea] l-a deţinut prin Corpul său politic, care este mai mare şi mai amplu decât corpul natural”⁶.

Corpul politic nu este doar „mai amplu şi mai mare” decât corpul natural, dar în primul se află anumite forţe cu adevărat misterioase care reduc sau chiar înlătură imperfecţiunile naturii umane fragile.

Corpul său politic, care este anexat Corpului său natural, îndepărtează Slăbiciunea Corpului său natural şi atrage Corpul natural, care este mai prejos, şi toate Efectele acestuia asupra sa, care este mai presus, quia magis dignum trahit ad se minus dignum⁷.

Maxima juridică latină care spune că „acela mai merituos atrage la el pe cel mai puţin merituos” era obişnuită printre juriştii medievali. Era invocată în mod regulat atunci când o persona mixta (sau, după caz, un res mixta) reprezenta problema în discuţie. Baldus, mare jurist italian şi autoritate juridică a secolului al XIV-lea, de exemplu, a făcut o legătură foarte potrivită între maxima respectivă şi cele două sexe ale unui hermafrodit: potrivit Digestelor, calităţile preeminente trebuiau să determine sexul, căci (rezumă Baldus) „dacă se produce o uniune a două extreme, iar trăsăturile fiecărei extreme persistă, atunci cea mai mare şi mai izbitoare o atrage către ea pe cealaltă”⁸. Ceea ce se potrivea celor două sexe ale unui hermafrodit se potrivea din punct de vedere juridic şi celor două corpuri ale unui rege. De aceea, juristul tudorian a acţionat în mod logic şi în conformitate cu regulile profesiei sale atunci când, cu ocazia respectivă, a făcut referinţă la maxima juridică potrivită.

Ideea fundamentală a fost subliniată cu nu mai puţină vigoare în cazul Willion v. Berkley, care fusese disputat în anul precedent (al treilea al domniei Elisabetei) în cadrul Common Bench. Problema era intrarea fără autorizaţie a lordului Berkley pe anumite pământuri, pentru care acesta pretindea că ar fi plătit o taxă curţii regelui Henric al VII-lea şi pe care o considera parte a domeniului său ca feudum talliatum. Judecătorii au arătat că

deşi legea ar hotărî că Regele Henric al VII-lea a primit aceasta în calitate de Corp natural şi nu de Corp politic, totuşi ei [judecătorii] au spus că el [Regele] nu este lipsit de Prerogative în ceea ce priveşte acele Lucruri pe care le posedă în calitate de Corp natural […]. Căci atunci când Corpul politic al Regelui acestei Ţări este unit cu Corpul natural şi se formează un singur Corp din acestea două, Rangul Corpului natural şi lucrurile posedate în această Capacitate se schimbă, iar Efectele sunt modificate prin Uniunea cu celălalt Corp şi ele nu îşi păstrează vechiul lor rang, ci iau parte la Efectele Corpului politic […]. Şi Motivul pentru aceasta este că, întrucât Corpul natural şi Corpul politic se unesc într-unul singur, iar Corpul politic şterge orice Imperfecţiune a celuilalt Corp, cu care se consolidează şi îl ridică la un alt Rang decât acela la care s-ar fi aflat dacă ar fi rămas de unul singur […]. Iar Cauza [într-un caz paralel] nu provine din faptul că Însuşirea Corpului său natural ar fi fost copleşită de Demnitatea regală […], ci motivul era acela că, întrucât Corpului natural, prin care stăpânea acel pământ, i s-a alăturat şi Corpul politic cu care s-a unit, în timpul Alăturării şi Unirii Corpul natural ia parte la Natura şi Efectele Corpului politic⁹.

Dificultăţile în a defini efectele aşa cum erau acestea exercitate de către corpul politic – activ în regele individual precum un deus absconditus – asupra corpului regal natural sunt evidente. De fapt, juriştii elisabetani trebuiau uneori să acţioneze cu precauţia şi circumspecţia unor teologi definind o dogmă. Păstrarea consecvenţei atunci când trebuiau apărate în acelaşi timp uniunea perfectă a Celor Două Corpuri ale Regelui şi capacităţile foarte distincte ale fiecărui corp în parte nu era deloc o sarcină simplă. Următoarea explicaţie a juriştilor este un veritabil „dans al săbiilor”:

De aceea, atunci când două Corpuri în cadrul Regelui devin precum unul singur, cu care nici unul dintre primele două Corpuri nu este egal, acest Corp dublu, în care Corpul politic este mai măreţ, nu poate să deţină nimic împreună cu fiecare în parte¹⁰.

Totuşi [în ciuda unităţii celor două corpuri] Capacitatea lui de a include Corpul natural nu este năruită de Corpul politic, ci persistă¹¹.

Chiar dacă aceste două Corpuri se unesc la un Moment dat, totuşi Capacitatea unuia nu este amestecată cu a celuilalt, ci ele rămân Capacităţi distincte.

Ergo, Corpul natural şi Corpul politic nu sunt distincte, ci unite, ca un singur Corp¹².

Indiferent de unitatea dogmatică a celor două corpuri, o separare a unuia de celălalt era totuşi posibilă, anume acea separare care, în ceea ce priveşte omul de rând, este de obicei numită Moarte. În cazul Willion v. Berkley, judecătorul Southcote, secondat de judecătorul Harper, a emis mai multe argumente remarcabile în această privinţă, după cum o arată Rapoartele:

Regele posedă două Capacităţi, întrucât posedă două Corpuri, unul fiind un Corp natural, format din Membre naturale după cum are fiecare Om, şi în această privinţă el este supus Patimilor şi Morţii la fel ca şi ceilalţi Oameni; celălalt este un Corp politic, iar Membrele acestuia sunt Supuşii săi, iar el împreună cu supuşii săi formează o Corporaţie, după cum a spus Southcote, iar el este unit cu ei şi ei cu el, iar el este Capul, iar ei sunt Membrele, iar el deţine Guvernarea singură asupra lor; iar acest Corp nu este supus Patimilor precum celălalt, nici Morţii, căci în acest Corp Regele nu moare niciodată, iar Moartea sa naturală nu este numită în Dreptul nostru (după cum a spus Harper) Moartea Regelui, ci Decesul Regelui, neînţelegându-se prin acest Cuvânt (Decesul) că este mort Corpul politic al Regelui, ci că are loc o Separare a celor două Corpuri, iar Corpul politic este transferat şi conferit de la un Corp natural acum mort sau înlăturat de la Demnitatea regală unui alt Corp natural. Aşa că aceasta înseamnă un Transfer al Corpului politic al Regelui acestei Ţări de la un Corp natural către altul¹³.

Această migraţie a „Sufletului”, adică a părţii nemuritoare a regalităţii, de la o încarnare către alta, aşa cum era exprimată de conceptul decesului regelui este cu siguranţă unul dintre elementele esenţiale ale întregii teorii a Celor Două Corpuri ale Regelui. Şi-a păstrat validitatea practic pentru toată perioada care a urmat. Interesant este, totuşi, faptul că această „încarnare” a corpului politic într-un rege din carne nu doar înlătură imperfecţiunile umane ale corpului natural, dar conferă „imortalitate” regelui individ în calitate de Rege, mai precis în ceea ce priveşte supracorpul său. În cazul Hill v. Grange (2 şi 3 Filip şi Maria) judecătorii au argumentat în felul următor:

Iar atunci când Actul oferă o Reparaţie Împricinaţilor […], iar Henric al VIII-lea este menţionat înainte ca Rege şi aşadar Relaţia este cu el ca Rege, el ca Rege nu moare niciodată, ci Regele, în al cărui Nume există această Relaţie cu el, continuă mereu¹⁴.

În acest caz, Regele Henric al VIII-lea era încă în viaţă, deşi Henric Tudor murise de zece ani¹⁵. Cu alte cuvinte, în timp ce umanitatea încarnării individuale apărea ca neglijabilă şi ca o chestiune lipsită de importanţă, esenţa eternă sau „divinitatea” monarhului era tot ceea ce conta în faţa acestui tribunal de judecători „monofiziţi”.

În opoziţie cu aceasta, „umanitatea” sau corpul natural al regelui putea căpăta, de asemenea, o mare importanţă, precum în Cazul Sir Thomas Wroth (în al 15-lea an al domniei Elisabetei)¹⁶. Sir Thomas fusese numit de către Henric al VIII-lea Aprod al Camerei Private în anturajul lui Eduard al VI-lea, atunci când Eduard nu era încă rege. Odată cu urcarea acestuia pe tron, Sir Thomas a încetat să-şi mai primească anuităţile pentru că serviciul său, deşi potrivit în cazul unui prinţ, nu era considerat pe măsura demnităţii regale. Judecătorul Saunders a susţinut că o continuare a slujbei după urcarea pe tron a regelui ar fi fost justificată, de exemplu, în ceea ce priveşte

un Medic sau un Chirurg pentru Sfatul şi Slujba aduse Prinţului; iar dacă Regele moare, iar Prinţul devine Rege, atunci Slujba nu este anulată […], căci Slujba trebuie făcută pentru Corpul natural, care are nevoie de Medicină şi Chirurgie şi este supus Infirmităţilor şi Accidentelor şi după Accederea la Starea regală ca şi mai înainte, aşa încât Maiestatea regală nu provoacă nici o Schimbare Slujbei în acest caz. Şi tot aşa este şi în alte Cazuri asemănătoare, în care Prinţul este învăţat Gramatică, Muzică et cetera, unde Slujba care trebuie îndeplinită priveşte doar Corpul natural, şi nu Maiestatea Corpului politic¹⁷.

Se poate spune cel puţin că exista logică în argumentele oamenilor legii. Nu mai puţin logice, deşi nu aşa simple, erau argumentele în Cazul Calvin (1608) relatat de Sir Edward Coke¹⁸. Aici judecătorii au raţionat că fiecare supus care a depus jurământ faţă de rege era legat de persoana sa naturală, tot aşa cum regele era legat de supuşii săi în persoana sa naturală: „căci capacitatea politică este invizibilă şi nemuritoare, într-adevăr, corpul politic nu are suflet, căci este structurat de societatea politică umană”¹⁹. Mai mult, trădarea, anume „intenţia de a provoca sau cauzarea mortem et destructionem domini Regis, trebuie să fie înţeleasă prin referire la corpul său natural, întrucât corpul politic este nemuritor şi nu este supus morţii”.

Aceste argumente reflectă cu siguranţă un raţionament solid, deşi un atac împotriva persoanei naturale a regelui era în acelaşi timp un atac împotriva trupului încorporat al regatului. Judecătorul Southcote, în pasajul citat (supra, p. 23) din cazul Willion v. Berkley, se referise la similitudinea dintre un stat şi corpul uman, o „Corporaţie” în care regele este capul, iar supuşii membrele. Desigur, metafora era foarte veche: a impregnat gândirea politică în timpul Evului Mediu târziu²⁰. Chiar şi aşa, forma pe care judecătorul Southcote a dat-o acestei idei mai vechi – „el este unit cu ei şi ei cu el” – trimite direct la teoria politico-ecleziologică a conceptului de corpus mysticum care de fapt a fost citată cu multă vigoare de către judecătorul Brown în cazul Hales v. Petit. Instanţa a fost preocupată cu acea ocazie de consecinţele legale ale sinuciderii, pe care judecătorii au încercat să o definească drept o „felonie”. Judecătorul suprem, Lordul Dyer, a arătat că sinuciderea era o crimă triplă. Era o ofensă împotriva Naturii, întrucât era contrară legii autoconservării; era o ofensă împotriva lui Dumnezeu prin încălcarea celei de-a şasea porunci; în fine, era o crimă comisă „împotriva Regelui căci astfel el a pierdut un Supus şi (după cum a spus Brown), el fiind Cap, a pierdut unul dintre Membrele sale mistice”²¹.

Conceptele de corp politic şi corp mistic par să fie folosite fără discriminare. De fapt, discutând despre corpul politic al regelui, Coke a adăugat între paranteze: „şi în 21 E.4 [1482] este numit un corp mistic”²². Este evident că doctrina teologiei şi legii canonice, afirmând că Biserica şi societatea creştină în general erau un „corpus mysticum al cărui cap este Christos”, fusese transferată de către jurişti din sfera teologică în cea a statului al cărui cap este regele²³.

Ar fi uşor să extragem din Rapoartele lui Plowden şi din scrierile mai târzii ale oamenilor legii suficiente pasaje similare²⁴. Noi referinţe, totuşi, nu ar adăuga valenţe inovatoare la problema generală; iar pasajele la care am făcut referire, redând, după cum am văzut, esenţialul doctrinei, vor fi suficiente pentru a ilustra ideea de bază, gândirea şi jargonul distinct al juriştilor tudorieni pentru care, cum era de aşteptat, „coroana unui rege era o hieroglifă a legilor”²⁵. Orice cititor al acelor pasaje din Rapoartele Juridice va fi izbit de solemnitatea la care limbajul juridic se ridică ocazional, în pofida aparentelor incoerenţe ale argumentaţiilor lor. Cititorul nu va avea nici o îndoială asupra sursei principale a acestui discurs care sună extrem de familiar în urechile medieviştilor. De fapt, trebuie doar să înlocuim imaginea stranie a Celor Două Corpuri cu termenul teologic obişnuit al Celor Două Naturi pentru a sublinia faptul că esenţa discursului juriştilor elisabetani derivă, la o ultimă analiză, din stilul teologic, însuşi discursul lor fiind cel puţin criptoteologic. Prin terminologia sa semireligioasă, regalitatea era de fapt interpretată în termenii unor definiţii christologice. Juriştii, numiţi de dreptul roman atât de sugestiv „Preoţi ai Justiţiei”²⁶, nu au dezvoltat în Anglia doar o „Teologie a Regalităţii” – aceasta a devenit obişnuită peste tot pe continent în cursul secolelor al XII-lea şi al XIII-lea –, ci au alcătuit o veritabilă „Christologie Regală”.

Această observaţie nu este întru totul nouă, deşi până acum nu a fost analizată. Maitland a remarcat într-un mod foarte potrivit că juriştii englezi creau „un crez al regalităţii care putea sta cu demnitate alături de Simbolul Atanasian”²⁷. Comparaţia pe care a făcut-o Maitland, mai în glumă, mai în serios, este perfect validă şi de fapt pune punctul pe i. Într-adevăr, în argumentele juriştilor tudorieni – „o singură persoană, două corpuri” – par să-şi găsească ecouri şi să reverbereze definiţiile bine-cunoscute ale Simbolului: „[…] non duo tamen, sed unus […]. Unus autem non conversione divinitatis in carnem, sed assumptione humanitatis in Deum […]. Unus omnino, non confusione substantiae, sed unitate personae”. Şi ne-am putea aminti, făcând această conexiune, că Simbolul Atanasian rămăsese extraordinar de popular printre laicii englezi, întrucât, la sugestia lui Cranmer, fusese încorporat în Cartea Rugăciunii Comune (Book of Common Prayer). În opoziţie, acest Crez nu a fost adoptat de Bisericile Protestante continentale şi a căzut în uitare chiar şi printre membrii Bisericii Romane, unde a încetat să mai fie recitat în mod regulat duminica şi unde acele Livres d’Heures medievale, care de obicei îl includeau, au ieşit din uz²⁸.

Fireşte, s-ar putea face referinţe şi la alte Crezuri. Argumentele juridice aduc însă aminte mai presus de toate de acel „nestânjenit, neschimbat, neîmpărţit, neseparat” al Crezului Chalcedonian²⁹. Şi, în general, este de mare interes să observăm cum în Anglia secolului al XVI-lea, prin eforturile juriştilor de a defini în mod eficient şi precis Cele Două Corpuri ale Regelui, toate problemele christologice ale Bisericii timpurii referitoare la Cele Două Naturi au fost actualizate şi resuscitate în cadrul monarhiei absolute timpurii. Este de asemenea revelator să examinăm acest nou Crez al regalităţii în ceea ce priveşte „ortodoxia” lui. Orice mişcare în direcţia arianismului poate fi exclusă aproape a priori, întrucât coegalitatea corpului natural al regelui cu corpul politic în cursul „Alăturării şi Unirii” lor nu poate fi pusă sub semnul întrebării; pe de altă parte, inferioritatea corpului natural în sine faţă de corpul politic nu este „ariană”, ci se află într-un perfect acord cu acel minor Patre secundum humanitatem al Crezului ortodox şi al dogmei recunoscute. Pericolul unui „nestorianism” regal era cu siguranţă mare mai tot timpul. Cu toate acestea, trebuie spus că judecătorii s-au străduit să evite o despărţire a celor două corpuri insistând în mod continuu asupra unităţii lor, pe când cealaltă temelie ascunsă a „nestorianismului” – conceptul unui promovări pe bază de merit, de tip eroic, de la humanitas la divinitas – nu era deloc o problemă într-o monarhie ereditară în care predestinarea pentru conducere a sângelui regal nu era pusă la îndoială. Aserţiunea frecventă potrivit căreia doar corpul natural al regelui putea să sufere de „Infirmităţile care vin de la Natură sau Accidente”, iar corpul său politic „nu este supus Patimilor şi Morţii precum este celălalt” îndepărtează orice posibilitate a unui „Patripassianism” sau „Sabellianism” regal, după cum a fost dovedit în 1649. Destul de ortodoxă este şi atitudinea faţă de „Donatism”, întrucât acţiunile regelui sunt valabile indiferent de calitatea personală a corpului natural, „nevârstnic sau bătrân”, imperfecţiuni care „sunt înlăturate de către Corpul politic”; pe de altă parte, problema sacramentală a acelui character indebilis al regelui va rămâne întotdeauna o chestiune deschisă controverselor³⁰. O nuanţă de „monofizism” a fost indicată mai sus şi probabil nu ar trebui negată: a rezultat din indiferenţa relativă faţă de „încarnarea” perisabilă sau individualizarea corpului politic. Strigătul puritanilor „Luptăm împotriva regelui pentru a-l apăra pe Rege” indică în mod clar în direcţia monofizismului, iar concepţia juriştilor în ceea ce priveşte continuitatea întrupării repetitive a corpului politic în corpuri naturale şanjabile sugerează în orice caz o interpretare „noetică” a regalităţii. Considerabil era şi pericolul unui „monothelism” regal, întrucât este dificil de stabilit o distincţie clară „între voinţa Coroanei şi ceea ce vrea regele”; trebuie admis în ciuda acestui fapt că juriştii coroanei au găsit uneori o oportunitate de a distinge şi între cele două voinţe, ceea ce a devenit regula Parlamentului revoluţionar în secolul al XVII-lea³¹.

Implicaţia tuturor acestor lucruri nu este aceea că juriştii au împrumutat în mod conştient din actele Conciliilor timpurii, ci că ficţiunea Celor Două Corpuri ale Regelui a produs interpretări şi definiţii asemănătoare cu cele apărute din perspectiva Celor Două Naturi ale Dumnezeului-om. Oricine este familiarizat cu discuţiile christologice din primele secole ale erei creştine va fi izbit de similitudinea în discurs şi gândire dintre Inns of Court engleze, pe de o parte, şi Conciliile Bisericii timpurii, pe de altă parte; de asemenea, şi de fidelitatea cu care juriştii englezi au aplicat, mai degrabă într-un mod inconştient decât cu bună ştiinţă, definiţiile teologice curente pentru a defini natura regalităţii. În sine, acest transfer de definiţii dintr-o sferă într-alta, de la teologie la jurisprudenţă, nu este câtuşi de puţin surprinzător sau măcar notabil. Metoda quid pro quo – preluarea de noţiuni teologice pentru a defini statul – fusese aplicată timp de multe secole, după cum, invers, în secolele timpurii ale erei creştine, terminologia politică imperială şi ceremonialul imperial au fost adaptate nevoilor Bisericii³².

Elementul religios din cadrul teoriei politice era cu siguranţă puternic în timpul Reformei, atunci când dreptul divin al puterilor seculare a fost proclamat în modul cel mai emfatic şi când cuvintele Sfântului Pavel „Nu este stăpânire decât de la Dumnezeu” au dobândit o importanţă necunoscută anterior în ceea ce priveşte supunerea sferei ecleziastice faţă de temporal³³. În pofida tuturor acestor lucruri, nu este cazul să considerăm că secolul XVI-lea, marcat de exaltare religioasă, este responsabil pentru definiţiile juriştilor tudorieni, sau să ne amintim Actul de Supremaţie prin care regele a devenit „papă în regatul său”. Aceasta nu exclude posibilitatea ca acele concepte corporative şi altele care defineau puterea papală să fi fost transferate în mod direct şi introduse intenţionat în Anglia Tudoriană pentru a spori puterea regală. Totuşi, obiceiul juriştilor de a împrumuta din ecleziologie şi de a folosi un limbaj ecleziastic pentru scopuri seculare are propria tradiţie îndelungată, căci tragerea concluziilor de similibus ad similia a fost o practică pe cât de legitimă, pe atât de veche.

Se poate adăuga că jargonul criptoteologic nu era angoasa personală a unui singur personaj printre juriştii tudorieni şi nici nu era limitat la o coterie redusă de judecători. Unii dintre ei, precum judecătorul Brown, erau, poate, înclinaţi să meargă foarte departe înspre zona misticului. Cu toate acestea, Rapoartele lui Plowden dezvăluie numele unui număr considerabil de jurişti care încurajau aceste definiţii cvasiteologice ale Celor Două Corpuri ale Regelui. Plowden ne spune, de exemplu, cum „la Spooner”, adică la Palatul Spooner de pe Fleet Street, judecătorii, sergenţii şi discipolii discutau aprins cazul Ducatului de Lancaster şi dezbăteau dacă Ducatul îi fusese conferit lui Henric al VII-lea în capacitatea sa de corp natural al regelui sau de corp politic al Regelui³⁴.

Aşadar, aceasta trebuie să fi fost terminologia obişnuită şi convenţională a juriştilor englezi din acea perioadă şi a generaţiilor care aveau să urmeze. Este adevărat că jurisprudenţa continentală, la rândul ei, a ajuns la doctrine politice privind maiestatea duală, o maiestas realis a poporului şi o maiestas personalis a împăratului, împreună cu un mare număr de distincţii similare³⁵. Juriştii de pe continent, totuşi, nu erau familiarizaţi cu instituţiile parlamentare aşa cum s-au dezvoltat acestea în Anglia, unde „Suveranitatea” nu era identificată doar cu Regele sau cu poporul, ci cu „Regele în Parlament”. Şi, în timp ce jurisprudenţa continentală putea cu uşurinţă să ajungă la un concept abstract al „Statului” sau la identificarea Principelui cu acest Stat, nu a ajuns niciodată să-l conceapă pe Principe drept o „corporaţie” individuală – după cum se ştie, un hibrid cu o descendenţă complicată – din care corpul politic reprezentat de Parlament nu putea fi exclus niciodată. În orice caz, pentru conceptul „fiziologic” englez al Celor Două Corpuri ale Regelui, continentul nu a oferit o paralelă exactă – nici din punct de vedere terminologic, nici conceptual.

Însă jargonul celor Două Corpuri ale Regelui nu poate fi exclus cu uşurinţă din gândirea politică engleză. Fără acele distincţii clarificatoare, chiar dacă uneori vagi, între perenitatea Regelui şi temporaritatea regelui, între corpul său politic imaterial şi nemuritor şi corpul său natural material şi muritor, ar fi fost aproape imposibil pentru Parlament să recurgă la o ficţiune similară şi să cheme, în numele şi prin autoritatea corpului politic al Regelui Carol I, armatele care să lupte împotriva corpului natural al aceluiaşi rege Carol I³⁶. Prin Declaraţia Lorzilor şi a Comunelor din 27 mai 1642, corpul politic al Regelui a fost reţinut în cadrul Parlamentului şi de către Parlament în timp ce corpul natural al regelui a fost, ca să spunem aşa, eliminat.

Se ia la cunoştinţă [spunea doctrina parlamentară] că Regele este Fântâna Justiţiei şi a Protecţiei, dar Actele de Justiţie şi Protecţie nu sunt exercitate în Persoana sa, nici nu depind de plăcerea sa, ci de către Tribunalele şi Miniştrii săi, care trebuie să-şi facă astfel datoria, chiar dacă Regele în Persoana sa le-ar interzice aceasta: şi, astfel, dacă o Judecată ar fi făcută de ei împotriva Voinţei şi Poruncii personale a Regelui, totuşi aceasta este Judecata Regelui. Înalta Curte a Parlamentului nu este doar o Curte de Judecată […], ci este precum un Consiliu […] să păstreze Pacea şi Siguranţa publică în Regat şi să dea glas plăcerii Regelui în acele lucruri care sunt astfel cerute, iar ceea ce face astfel are pecetea Autorităţii Regale, chiar dacă Maiestatea Sa […] în propria persoană s-ar opune sau ar împiedica aceasta […]³⁷.

La puţin timp după rezoluţiile din mai 1642, au fost bătute medalioane înfăţişându-l pe Rege în Parlament. Recunoaştem, în partea de jos a reversului, Comunele cu Purtătorul lor de Cuvânt, în cea superioară, îi identificăm pe Lorzi şi, cel mai sus, pe o estradă cu trei trepte, tronul regal pe care regele, redat din profil, este aşezat sub un baldachin (fig. 1)³⁸. Este în mod clar Regele în calitate de corp politic şi cap al corpului politic al regatului: Regele în Parlament a cărui sarcină era să fie solidar cu Lorzii şi cu Comunele, dacă era nevoie, chiar împotriva regelui în calitate de corp natural. În acest fel, Regele parlamentar nu a încetat să facă parte din corpul Parlamentului şi nici regele „în propria sa persoană” nu era încă exclus. Pe aversul unuia dintre aceste medalioane scria „PRO RELIGIONE • LEGE • REGE • ET • PARLIAMENTO”, legendă înconjurând reprezentarea capului regelui Carol I, în calitate de corp natural. În acelaşi timp, acestui corp i se atrăgea atenţia (pe partea cu chipul său a unui medalion similar [fig. 1f]) printr-o inscripţie elocventă: SĂ ASCULTAŢI AMBELE CAMERE ALE PARLAMENTULUI PENTRU PĂSTRAREA RELIGIEI ŞI LIBERTĂŢII SUPUŞILOR VOŞTRI. Această inscripţie era un citat verbatim din Declaraţia Camerelor din 19 mai 1642, în care Lorzii şi Comunele i-au cerut regelui „să fie sfătuit de înţelepciunea ambelor Camere ale Parlamentului”³⁹. Dar regele în calitate de corp natural nu mai putea primi sfaturi de la înţelepciunea parlamentară: părăsise Whitehall şi Londra pentru a-şi stabili în cele din urmă reşedinţa la Oxford. Un alt medalion, emis mai târziu în acel an, dezvăluia o poveste mai cuprinzătoare (fig. 2)⁴⁰. Chipul regelui dispăruse de pe aversul medalionului; se observă în schimb imaginea unei nave – nu obişnuita „Corabie a Statului”, ci o navă de luptă: flota aderase din 1642 la cauza parlamentară. Reversul a rămas aparent neschimbat. Din nou vedem cele două Camere ale Parlamentului şi pe Rege. Acesta, totuşi, nu mai este aşezat pe o estradă. Redat doar până la genunchi, imaginea sa seamănă cu un tablou încadrat de draperiile baldachinului, similar reproducerii Marelui Sigiliu sau a părţii centrale a acestuia (fig. 3)⁴¹. Până la urmă, prin autoritatea Sigiliului acţionase Parlamentul împotriva persoanei lui Carol I. Legenda PRO • RELIGIONE • GREGE • ET • REGE, „Pentru Religie, Popor şi Rege”, dezvăluie suficient de limpede pentru cine lupta Parlamentul; acest lucru a rămas valabil chiar şi după ce portretul lui Carol I, precum şi corabia, au fost eliminate pentru a fi înlocuite de chipul comandantului forţelor parlamentare, Robert Devereux, Conte de Essex (fig. 1d), în timp ce, încă o dată, reversul, cu Regele corp politic în Parlament, a rămas neschimbat. Cu alte cuvinte, corpul natural al regelui din Oxford devenise o bătaie de cap pentru Parlamentul său, dar Regele în calitate de corp politic era încă folositor: el era în continuare prezent în Parlament, deşi doar prin imaginea sa din sigiliu – o ilustrare potrivită a concepţiei care justifica sloganul puritan de a „lupta împotriva regelui pentru a-l apăra pe Rege”⁴².

Ficţiunea celor Două Corpuri ale Regelui nu poate fi gândită nici separat de evenimentele ulterioare, când Parlamentul a reuşit să-l judece pe „Carol Stuart, ca Rege al Angliei şi astfel învestit cu o putere limitată”, pentru înaltă trădare şi, în final, să execute doar corpul natural al regelui fără să afecteze serios sau să provoace un rău ireparabil corpului politic al Regelui – spre deosebire de evenimentele din Franţa anului 1793. Existau avantaje foarte importante şi serioase în doctrina engleză a celor Două Corpuri ale Regelui. Căci, după cum a explicat judecătorul Brown cu o anumită ocazie⁴³:

Rege este un Nume sau o Continuitate, care va exista mereu în calitate de Cap sau Guvernator al Poporului (după cum spune Legea) atât timp cât va exista şi Poporul […]; în acest Nume, Regele nu moare niciodată.

1. Maitland, Sel. Ess., 109: „Dacă acest tip de discuţie era cu adevărat nou în jurul anului 1550, sau dacă a rămas pur şi simplu nemenţionat până la apariţia lui Plowden nu este uşor de spus, dar Analele nu ne-au pregătit pentru aceasta”.

2. Edmund Plowden, Commentaries or Reports (Londra, 1816), 212a. La acest caz se referă Coke, Rep., VII, 10 (Calvin’s Case).

3. Sir John Fortescue, The Governance of England, C. VI, ed. Charles Plummer (Oxford, 1885), 121; cf. 218 sq., şi citatul din Song of Lewes (217). Vezi şi Fortescue, De Natura Legis Naturae, C. XXVI, pe care S.B. Chrimes o citează in extenso în admirabila sa ediţie la Fortescue, De Laudibus Legum Angliae (Cambridge, 1942), 154. Vezi şi De Laudibus, C. XIV, ed. Chrimes, 34, 27 sq., pentru idei apropiate.

4. Character angelicus al regelui a fost menţionat în literatura modernă destul de frecvent – vezi, e.g., Eduard Eichmann, „Königs- und Bischofsweihe”, Sitz.Ber.bayer.Akad. (München, 1928), nr. 6, 8; Max Hackelsperger, Bibel und mittelalterlicher Reichsgedanke (München diss., 1934), 28, n. 35; E. Kantorowicz, Laudes Regiae (Berkeley, 1946), 49, n. 126 – dar problema în ansamblul ei nu a fost încă investigată. Referinţele esenţiale pentru această idee nu se găsesc doar în Biblie, e.g., II Regi 14, 17 şi 20 [Pentru referinţele la Biblie s-a folosit ediţia din 1995, apărută la Editura Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti, care reproduce textul ediţiei din 1982; numerotarea psalmilor, dar şi a unor cărţi, capitole sau versete urmează această ediţie, diferind uneori de trimiterile din limba engleză – n.tr.]; de o importanţă egală sau chiar mai mare este şi influenţa elenistică. Vezi, pentru concepţia conform căreia regele şi înţeleptul reprezintă o a treia clasă distinctă, intermediară între zei şi oameni, Erwin R. Goodenough, The Politics of Philo Judaeus (New Haven, 1938), 98 sqq., şi, de acelaşi autor, „The Political Philosophy of Hellenistic Kingship”, Yale Classical Studies, I (1928), 55-102, în special 76 sqq., 100 sq.; tratatele discutate de Goodenough au fost editate şi comentate mai recent de Louis Delatte, Les traités de la royauté d’Ecphante, Diotogène et Sthénidas, Bibliothèque de la Faculté de Philosophie et Lettres de l’Université de Liège, XCVII (Liège, 1942); vezi de asemenea Artur Steinwenter, „: Zur Geschichte einer politischen Theorie”, Anzeiger der Akademie der Wissenschaften in Wien, phil.-hist. Kl., LXXXIII (1946), 250-268, în special 259 sqq. Pentru concepţia creştină veche, vezi, e.g., Günther Dehn, „Engel und Obrigkeit”, Theologische Aufsätze Karl Barth zum 50. Geburtstag (München, 1936), 90 sqq.; vezi şi opinia critică a lui Harald Fuchs, Der geistige Widerstand gegen Rom in der antiken Welt (Berlin, 1938), 58 sq.

5. Plowden, Reports, 213; vezi infra, cap. VII, nn. 302 sqq., pentru cazul Ducatului de Lancaster.

6. Plowden, Reports, 220a, de asemenea, un caz la care s-a referit Coke (supra, n. 2). Pentru Ducatul de Lancaster, vezi infra, cap. VII, 302 sqq.

7. Plowden, Reports, 213a. Maxima latină (vezi nota următoare) a fost repetată mai târziu, e.g., de Sir Edward Coke, The Second Part of the Institutes of the Laws of England (Londra, 1681), 307: „Omne maius dignum trahit ad se minus dignum”. Maxima însăşi trebuie să fi fost cunoscută în Anglia din secolul al XIII-lea, cel mai târziu; vezi Matthew Paris, ad a. 1216, ed. Luard (Rolls Series), II, 657, care redă opinia papei Inocenţiu al III-lea împotriva baronilor francezi care se aventurau să-l condamne pe regele Ioan: „[…] per barones, tanquam inferiores, non potuit ad mortem condemnari, quia major dignitas quodam modo absorbet minorem”. Pentru maximele juridice în limbajul juridic englez în general, vezi David Ogg, Joannis Seldeni „Ad Fletam Dissertatio” (Cambridge, 1925), Introd., pp. xlii-xlvi.

8. Pentru hermafrodit, vezi D. 1, 5, 10. Baldus se referă la decizia lui Ulpianus atunci când discută decretala gregoriană despre dreptul de reprezentare a unei parohii, care, având atât un caracter laic, cât şi unul clerical, apărea ca un quid mixtum comparabil cu hermafroditul – sau cu cele Două Corpuri ale Regelui. Vezi glosa lui Baldus la c. 3 X 2, 1, n. 7. In Decretalium volumen (Veneţia, 1580), fol. 152v, cu multe alte afirmaţii şi concluzia: „Item quando ex duobus extremis fit unio, remanentibus qualitatibus extremorum, magis principale et magis notabile aliud ad se trahit”. Vezi mai departe (de asemenea interesantă din punct de vedere medical) opinia juridică privind hermafroditul în casa lui Malaspina; Baldus, Consilia (Veneţia, 1575), III, 937, n. 1, fol. 67v. Glossa ordinaria (Bernard din Parma) la c. 3 X 2, 1, face, de asemenea, aluzie la această formulă: „Nota quod causa mixta inter spiritualem et civilem magis sequitur natura[m] spiritualis quam civilis […] et sic quod est minus dignum in sui substantia, maioris est efficaciae quo ad iurisdictionem”. Baldus însuşi s-a referit la această formulă în mod repetat; vezi, e.g., la C. 9, 1, 5, n. 4, Commentaria in Codicem (Veneţia, 1586), fol. 194v sau la C. 6, 43, 2, n. 1, fol. 157v, care se potriveşte teoriei engleze de mai târziu: „Nota quod in unitis ad invicem, dignius trahit ad se minus dignum. Item quod plurimum potest, trahit ad se quod nimium potest et communicat illi suam propriam dignitatem et privilegia”. Vezi de asemenea Glossa ordinaria la Decretale (Johannes Teutonicus), la c. 3 X 3, 40, unde formula este aplicată uleiurilor sfinte: „Item oleum non consecratum potest commisceri oleo consecrato et dicetur totum consecratum”, la care glosatorul remarcă, v. consecratum: „Et ita sacrum tanquam dignius trahit ad se non sacrum”. (Am aflat despre acest pasaj, precum şi despre cel din Lucas de Penna [infra], datorită interesului binevoitor al profesorului Gaines Post.) Mai mult, şi din nou în legătură cu dreptul de patronaj, Johannes Andreae, Novella in Decretales, la c. un. VI 3, 19, n. 12 (Veneţia, 1612), fol. 126; şi, referindu-se la judecătorii delegaţi, Hostiensis (Henricus de Seguso), Summa aurea, la X 1, 29, n. 9 (Veneţia, 1586), col. 297; vezi şi Oldradus de Ponte, Consilia, XVII, n. 1 (Lyon, 1550), fol. 7v. Pentru civili, vezi, e.g., juristul napolitan Lucas de Penna, Commentaria in Tres Libros, la C. 10, 5, 1, n. 17 (Lyon, 1597), 33: „Quotiens enim maius minori coniungitur, maius trahit ad se minus […]”. Vezi, pentru ideea înrudită a judecătorului superior înglobând puterea inferiorului, şi Liber augustalis a lui Frederic al II-lea, I, 41 (Ediţia Cervone, Napoli, 1773, care conţine glosa), 93: „[…] minori lumine per luminare maius superveniens obscurato”, un pasaj pe care glosatorul din secolul al XIII-lea Marinus de Caramanico (ibid., 93) remarcă: „maior causa trahit ad se minorem”, cu referire la D. 5, 1, 54; vezi, de asemenea, pentru aceeaşi idee sub forma unui hexametru, Nicolaus de Braia, Gesta Ludovici Octavi, rândul 643, în Bouquet, Recueil des historiens, XVII, 323: „Ut maiore minus cecetur lumine lumen”. Vezi, de asemenea, pentru glosa lui Marinus de Caramanico, Matthaeus de Afflictis, In utriusque Siciliae… Constitutiones novissima praelectio (Veneţia, 1562), I, fol. 167. Maxima pare să provină de la Paulus, Sententiae, I, 12, 8: „maior enim quaestio minorem causam ad se trahit”; vezi Fontes iuris romani anteiustiniani, ed. S. Riccobono et alii (Florenţa, 1940), II, 330 şi D. 5, 1, 54.

9. Plowden, Reports, 238, un caz la care a făcut referire mai târziu Coke, Reports, VII, 32. Era un loc comun faptul că trupul politic „şterge orice imperfecţiune”; vezi, e.g., Bacon, Post-Nati, în Works of Sir Francis Bacon, ed. J. Spedding şi D.D. Heath (Londra, 1892), VII, 668: „Trupul politic al Coroanei înzestrează persoana naturală a Regelui cu aceste perfecţiuni: […] dacă a fost proscris mai înainte, luarea Coroanei şterge acest lucru”. Vezi şi Blackstone, Comm., I, c., 248: „Dacă moştenitorul coroanei a fost proscris pentru trădare sau felonie, iar apoi coroana îi revine lui, aceasta îl va curăţa pe proscris ipso facto”. Teoria era deja pe deplin dezvoltată în Anglia anului 1485, când, în tribunalul Eşichierului, judecătorii au căzut de acord în privinţa lui Henric al VII-lea „que le Roy fuist personable et discharge dascun attainder eo facto que il prist sur le Raigne et estre roy […]”. Vezi Chrimes, Const. Ideas, Appendix 74, p. 378, cf. p. 51. Această doctrină este de fapt o secularizare a puterii purificatoare a sacramentelor. Vezi, pentru Bizanţ, opinia lui Theodor Balsamon (PGr, CXXXVII, 1156), care susţinea că consacrarea împăratului avea acelaşi efect ca şi botezul, astfel încât în cazul împăratului Ioan Tzimiskes (969-976) actul respectiv a şters toate crimele şi păcatele vieţii sale de până atunci. Aceeaşi idee a fost susţinută în Franţa, în timpul lui Carol al V-lea, de către Jean Golein: regele, prin oncţiunea sa, este telement nettoié des ses pechiez, încât se aseamănă cu un proaspăt botezat; vezi Marc Bloch, Les rois thaumaturges (Strasbourg, 1924), 483; de asemenea, George H. Williams, Norman Anonymous (infra, cap. III, n. 1), 159 sq. Vezi, pentru câteva cazuri înrudite (Căsătorie, Preoţie), Kantorowicz, „The Carolingian King in the Bible of San Paolo fuori le Mura”, Late Classical and Mediaeval Studies in Honor of Albert Mathias Friend, Jr. (Princeton, 1954), 293.

10. Plowden, Reports, 238a.

11. Ibid., 242.

12. Ibid., 233a, 242a.

13. Ibid., 233a, citat de Blackstone, Comm., I, 249. În limbajul comun, expresia „decesul regelui”, însemnând într-un sens tehnic „o înlăturare a Corpului politic […] dintr-un Corp natural într-altul”, cu greu poate fi considerată anterioară epocii Războiului celor Două Roze din secolul al XV-lea, când fiecare transfer al puterii de la Lancaster la York şi înapoi era interpretat din punct de vedere juridic ca sfârşitul regelui învins. Expresia, totuşi, a fost folosită mai înainte, e.g., în 1388, când o pricină ar fi trecut „fără o zi” (adică în instanţă) par demys le Roy (Eduard al III-lea). Vezi infra, cap. VII, n. 195.

14. Plowden, Reports, 177a. Menţionarea titlului era esenţială şi adesea decisivă, întrucât, din punct de vedere juridic, era o mare diferenţă dacă persoane celebrati sunt nomine dignitatis sau cu propriul lor nume; vezi Baldus, Consilia, III, 159, n. 5 (Veneţia, 1575), 45v, sau pentru Anglia, Maitland, Sel. Ess., 77, în care un capelan foloseşte doar numele său corporativ, adică acela al fundaţiei sale. Vezi infra, cap. VII, nn. 298 sq. Vezi şi Year Books, 8 Edward II (1315), Y.B. Series, XVIII (Selden Society, XXXVII; 1920), 202 sq.

15. Ni se aduce aminte de Leon cel Mare, Ad Flavianum (ep. XXVIII, c. 3.), PL, LIV, 765: „[…] et mori posset ex uno, et mori non posset ex altero”.

16. Plowden, Reports, 455a.

17. Vezi, pentru un caz paralel, Bacon, Post-Nati, 657 sq.: pe baza funcţiilor sale, Sir William Paulet ar fi avut dreptul să aibă 13 capelani: „el nu avea decât un suflet, deşi avea trei funcţii”.

18. Coke, Reports, VII, 10-10a.

19. Faptul că trupul politic nu avea suflet era un argument curent al juriştilor; vezi, e.g., Coke, Rep., VII, 10a („prin el însuşi, nu are nici suflet, nici corp”). Argumentul este foarte vechi şi îşi găseşte originea la începuturile doctrinelor corporative; vezi Gierke, Gen.R., III, 282, n. 112.

20. Gierke, Gen.R., III, 517, 546 sqq.; în introducerea la traducerea sa a lui Gierke (Political Theories of the Middle Age [Cambridge, 1927], p. xi, n. 1), Maitland numeşte citatele lui Plowden „o ipostază târzie a acestui vechi concept”.

21. Plowden, Reports, 261; cf. Maitland, Sel. Ess., 110.

22. Coke, Rep., VII, 10 (Calvin’s Case). Vezi infra, cap. VII, n. 312.

23. Pentru stat în calitate de corpus mysticum, vezi infra, cap. V.

24. În Rapoartele lui Coke se găsesc multe informaţii, în special în Cazul Calvin; vezi şi Rep., VII, 32. Este, totuşi, demn de notat că Sir Edward Coke se referă în cele mai multe dintre aceste cazuri la Rapoartele lui Plowden ca la nişte dovezi.

25. Coke, Rep., VII, 11a.

26. D. 1, 1, 1 („[…] quis nos sacerdotes appellet. Justitiam namque colimus”) era, desigur, un pasaj frecvent citat; vezi, pentru Anglia, e.g., Bracton, De legibus et consuetudinibus Angliae, fol. 3, ed. G.E. Woodbine (New Haven, 1922), II, 24; Fortescue, De Laudibus, c. III, ed. Chrimes, 8. Vezi infra, cap. IV, nn. 94 sqq.

27. Pollock şi Maitland, History, I, 511.

28. G. Morin. „L’Origine du Symbole d’Athanase”, Journal of Theological Studies, XII (1911), 169, n. 2.

29. August Hahn, Bibliothek der Symbole und Glaubensregeln der alten Kirche (ed. a III-a, Breslau, 1897), 174 sqq., pentru Crezul Atanasian, şi 166 sqq., pentru Crezul Calcedonian.

30. Vezi infra, cap. II, n. 22.

31. Vezi Kenneth Pickthorn, Early Tudor Government: Henry VII (Cambridge, 1934), 159, cu referire la Abbot of Waltham’s Case; pentru caz, vezi T.F.T. Plucknett, „The Lancastrian Constitution”, Tudor Studies, ed. de R.W. Seton-Watson (Londra, 1924), 172 sqq.; vezi în privinţa „voinţei” corporaţiilor şi Gierke, Gen.R., III, 308 sqq., 390 sqq., şi introducerea lui Maitland la Gierke, Political Theories, p. xi. Pentru sloganurile puritane, vezi infra, n. 42.

32. Numeroasele studii ale lui A. Alföldi (în special în Mitteilungen des Deutschen Archäologischen Instituts: Römische Abteilung, vol. XLIX şi L, 1934-1935) şi, mai recent, un studiu de Th. Klauser, Der Ursprung der bischöflichen Insignien und Ehrenrechte (Bonner Akademische Reden, I; Krefeld, 1948), au făcut multă lumină cu privire la această evoluţie.

33. Gierke, Johannes Althusius (Breslau, 1913), 64.

34. Plowden, Reports, 212a; cf. 220a, pentru Spooner’s Hall.

35. Vezi, e.g., Gierke, Gen.R., IV, 219, 315 sqq., şi passim; de asemenea 247 sqq. Nici doctrina „Suveranităţii Duale” (poporul şi regele), nici distincţia între rege ca Rege şi ca persoană privată, care, desigur, era solid încetăţenită şi pe continent, nu se potrivesc perfect cu ficţiunea „fiziologică” engleză a celor Două Corpuri ale Regelui. Mai mult, tradiţia engleză se pare că a încercat să reducă „intimitatea” regelui cât mai mult posibil, înregistrând toate acţiunile regale de îndată ce corpul natural „are Starea regală unită cu el, care nu poate face nimic fără o dare de seamă”; cf. Plowden, Reports, 213a. Unele dintre aceste diferenţe au fost atinse de Maitland, în „Introducere” la Gierke, Political Theories, p. xi şi passim.

36. Pentru Declaraţie, vezi C. Stephenson şi F.G. Marcham, Sources of English Constitutional History (New York, 1937), 488; C.H. McIlwain, The High Court of Parliament (New Haven, 1934), 352 sq. şi 389 sq. Vezi şi S.R. Gardiner, The Fall of the Monarchy of Charles I (Londra, 1882), II, 420 şi passim. David Hume, History of England (New York, 1880), v. 102 (anul 1642), a supraestimat în mod interesant originalitatea Parlamentului atunci când a presupus că „inventa o distincţie nemaiauzită până atunci, între funcţie şi persoana regelui”. Distincţia în sine era veche de mai multe secole şi cunoscută şi în Anglia (Declaraţia Baronilor din 1308), dar Parlamentul a dus la extrem aplicarea sa.

37. Vezi McIlwain, High Court, 389 sq., incluzând citatul din John Allan: „[…] este evident că cele două camere nu doar separaseră capacitatea politică de cea naturală a Regelui, ci au şi transferat către ele însele autoritatea suverană atribuită lui de către jurişti în caracterul său ideal”.

38. E. Hawkins, Medallic Illustrations of the History of Great Britain and Ireland (Londra, 1911), gr. xxv, 5-6; de asemenea, E. Hawkins, A.W. Franks şi H.A. Grueber, Medallic Illustrations (Londra, 1885), I, 292 sq., nn. 108 sq. Figura 1c este un medalion (fără imagine pe revers) din Colecţia Societăţii Numismatice Americane, New York. Îi sunt profund îndatorat dr. Henry Grunthal pentru că mi-a atras atenţia asupra acestei piese.

39. Ibid., 292, n. 108, şi, pentru cealaltă legendă, n. 109.

40. Ibid., gr. xxv, 7 şi p. 292.

41. Trésor de numismatique et de glyptique: Sceaux des rois et reines d’Angleterre (Paris, 1858), gr. xx; W. de Gray Birch, Catalogue of Seals in the Department of Manuscripts in the British Museum (Londra, 1887), I, 63, nr. 597, descriind Al Cincilea Sigiliu, care este identic cu al Patrulea folosit între 1640 şi 1644.

42. Vezi, pentru sloganurile puritane (unele în formă poetică), Ethyn Kirby, William Prynne, Study in Puritanism (Harvard, 1931), 60, şi, pentru emblemele Essexului, Hawkins, gr. xxv, 10-11, şi I, p. 295, n. 113.

43. Plowden, Reports, 177a.