© 2015 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5344-7

ISBN PDF: 978-973-46-5345-4

ISBN print: 978-973-46-5220-4

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © omieyomie/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DANIEL DĂIANU este profesor la Şcoala Naţională de Studii Politice şi Administrative (SNSPA) din Bucureşti şi membru al Academiei Române. Din 2014 este membru în Consiliul de Administraţie al Băncii Naţionale a României. Este membru al EU High Level Group on Own Resources condus de Mario Monti. Europarlamentar (2007-2009), fost ministru de Finanţe (1997-1998), economist-şef al Băncii Naţionale a României (1992-1997) şi ministru adjunct de Finanţe (1992). În iunie 2011 a devenit membru al Consiliului European pentru Relaţii Externe (ECFR), iar în 2014 a fost ales în Board of Trustees of Friends of Europe (Brussels). Este cercetător asociat al institutului CASE din Varşovia şi cercetător invitat, de-a lungul anilor, la Russian Research Center (Harvard University), Woodrow Wilson Center (Washington, DC), NATO Defense College (Roma), FMI, OCDE, Comisia Economică ONU pentru Europa. Între 1999 şi 2004 a fost profesor la ASE – Bucureşti, la universităţile Berkeley şi UCLA (SUA) şi la Universitatea din Bologna. Este membru în colegiul editorial al mai multor publicaţii din străinătate, preşedinte al Societăţii Române de Economie (SOREC) şi fost preşedinte al European Association for Comparative Economic Studies (EACES) în perioada 2002-2004. Domenii de interes ştiinţific: monedă şi finanţe publice, economia tranziţiei, analiza sistemelor economice, complexitatea sistemelor sociale, Uniunea Europeană etc. Dintre volumele publicate, amintim: Funcţionarea economiei şi echilibrul extern (Editura Academiei Române, Bucureşti, 1992), Echilibru şi monedă (Humanitas, Bucureşti, 1993), Economic Vitality and Viability (Peter Lang, Frankfurt am Main, 1995), Transformation as a Real Process (Ashgate, Aldershot, 1998), Încotro se îndreaptă ţările postcomuniste? (Polirom, Iaşi, 2000), Balkan Reconstruction (coord., în colaborare cu Thanos Veremis, Routledge, Londra, 2001), România şi Uniunea Europeană (coord., în colaborare cu Radu Vrânceanu, Polirom, Iaşi, 2002), Pariul României (Compania, Bucureşti, 2004), Ethical Boundaries of Capitalism (coord., în colaborare cu Radu Vrânceanu, Ashgate, Aldershot, 2005), Frontiere etice ale capitalismului (coord., în colaborare cu Radu Vrânceanu, Polirom, Iaşi, 2006), Ce vom fi în Uniune. Pariul modernizării României (Polirom, Iaşi, 2006), Which Way Goes Capitalism? (CEU Press, Budapesta, New York, 2009), Capitalismul încotro? (Polirom, Iaşi, 2009) şi Când finanţa subminează economia şi corodează democraţia (Polirom, Iaşi, 2012). Este coordonator, alături de Giorgio Basevi, Carlo D’Adda şi Rajeesh Kumar, al volumului The Eurozone Crisis and The Future of Europe (Palgrave Macmillan, Londra/New York, 2014). Analize ale sale au fost publicate pe site-urile Eurozine, ECFR, Friends of Europe, Les Echos, Aspen Romania, World Commerce Review, Revista 22, Dilema Veche, HotNews, Curs de Guvernare. Articolele sale apar cu regularitate în Adevărul, Ziarul Financiar, Economistul şi pe site-ul personal, www.danieldaianu.ro.

Cuvânt înainte

Volumul Marele impas în Europa. Ce poate face România? poate fi văzut că făcând parte dintr-o serie iniţiată în 2000 de lucrarea Încotro se îndreaptă ţările postcomuniste?, în care, dincolo de încercarea de a desluşi mersul economiilor în tranziţie, m-am ocupat şi de sistemul financiar globalizat. Se cuvine să precizez că nu este vorba despre un program de cercetare ştiinţifică în accepţia lui Thomas Kuhn, care să fi predeterminat o suită de analize potrivit unui calendar de lucru; pur şi simplu, gânduri, idei ce mi s-au conturat mai bine au influenţat ce am scris şi publicat de-a lungul anilor. Drept este că se poate vorbi despre un set de presupoziţii, în terminologia lui Joseph Schumpeter, care mă plasează într-o familie de gândire economică. Au urmat alte volume care s-au ocupat de aceeaşi problematică: dinamica economică în condiţiile suprafinancializării şi integrării financiare, incluzând aderarea României la Uniunea Europeană, dileme de politici publice cu care se confruntă economiile emergente; mă refer la Ce vom fi în Uniune (2006), Capitalismul încotro? (2009), Când finanţa subminează economia şi corodează democraţia (2012), toate apărute la Editura Polirom. Aceeaşi abordare şi aceeaşi problematică examinată o au volumul de autor Which Way Goes Capitalism, apărut la CEU Press în 2009, şi lucrarea coordonată împreună cu Giorgio Basevi, Carlo D’Adda şi Rajeesh Kumar, The Crisis of the Eurozone and the Future of Europe, apărută la Palgrave Macmillan în 2014.

Lucrarea de faţă reuneşte texte scrise în ultimii ani (2012 – începutul anului 2015) care se ocupă de economia României în context european şi examinează dinamica economiei europene în context global. Tezele-cheie susţinute în volum sunt:

– criza financiară şi economică profundă (Marea Recesiune) durează încă, pe fondul unei supraîndatorări private şi publice în ţările industrializate;

– reforma sistemului financiar durează, nu în cele din urmă, din cauza rezistenţei grupurilor interesate (a lobby-ului industriei financiare);

– Europa este prinsă şi în menghina unei crize a zonei euro, derivată din aranjamente instituţionale şi de politici defectuoase;

– există pericolul unei „stagnări seculare” în Europa, ce poate accentua tensiunile sociale şi politice;

– trecem printr-o perioadă brăzdată de un mănunchi de frământări şi schimbări de adâncime, inclusiv o deteriorare a situaţiei geopolitice în Europa (în special conflictul din Ucraina);

– robusteţea şi rezilienţa sistemelor economice şi sociale sunt sub asediu, fiind testate de şocuri convenţionale şi neconvenţionale, inclusiv atacuri informatice;

– asistăm la o resurecţie a mişcărilor politice extremiste în Europa, a xenofobiei şi şovinismului, a tentaţiilor autoritariste, a curentelor eurosceptice, care pun în discuţie viabilitatea proiectului Uniunii Europene;

– zona euro are nevoie de politici care să ţină cont de specificul unei uniuni monetare, în care dispar instrumentele de corecţie macroeconomică şi este nevoie de amortizoare pentru şocurile asimetrice;

– aderarea la zona euro cere funcţionarea sa mai bună şi o convergenţă economică reală; uniunea bancară rezolvă numai parţial problemele de funcţionare ale zonei euro;

– România are o cale europeană, euroatlantică, ce este un drum istoric şi o opţiune strategică, interpretabilă prin credinţa a numeroşi cetăţeni în valorile democratice şi ataşamentul faţă de societatea deschisă;

– viitorul nostru depinde de ceea ce se va întâmpla în Uniunea Europeană, în zona euro în special, de legăturile dintre cei şi acţiunile celor care cred în proiectul european, în democraţie.

Volumul este organizat în patru părţi: partea I se ocupă de sistemul financiar în context internaţional; partea a II-a tratează criza zonei euro; partea a III-a se ocupă de România în mod direct; iar ultima parte pune în legătură economia şi societatea. Există un prolog („Dezvoltarea cere să foloseşti şi «să învingi» pieţele”), pe care l-am preluat dintr-un volum anterior, şi un epilog („Încotro se îndreaptă capitalismul românesc”) elaborat împreună cu profesorul Bogdan Murgescu, căruia îi mulţumesc şi pe această cale. Prologul şi epilogul încearcă să încapsuleze viziunea mea privind de unde vine şi încotro se îndreaptă economia românească, sub influenţa unor curenţi de profunzime şi a politicilor publice interne, mai mult sau mai puţin inspirate, în context european şi global.

Textele au apărut pe blogul personal de pe Adevărul.ro şi în diverse publicaţii autohtone: HotNews, Curs de Guvernare, Ziarul Financiar, site-ul reprezentanţei în România a Fundaţiei Friedrich Ebert (colecţia de analize internaţionale), Revista Română de Studii Europene, pe site-uri ale World Policy Conference, Clubului de la Roma (Club of Rome), Friends of Europe, World Commerce Review, Les Echos; mulţumesc acestor media pentru bunăvoinţa de a găzdui texte ale mele (care apar şi pe site-ul personal, www.danieldaianu.ro), ale căror idei se regăsesc, de asemenea, în prezentări de la conferinţe şi seminare, acasă şi în străinătate.

Sunt recunoscător Editurii Polirom pentru încrederea acordată de-a lungul anilor, pentru că a sprijinit demersul meu de a participa la dezbaterea publică prin intermediul unor volume ce ilustrează mai rotund modul în care interpretez fenomene economice, sociale şi politice. Mulţumesc Alexandrei Romanescu şi Danei Stoica pentru că m-au ajutat în pregătirea manuscrisului pentru editură.

februarie 2015

Europa încotro?

Un eminent politolog francez, Dominique Moïsi, reliefa contrastul dintre percepţia multor noneuropeni privind o Uniune Europeană prosperă şi democratică şi problemele cu care aceasta se confruntă, mai ales în ultimul deceniu¹; tot el observa că, fără forţa internă de a găsi rezolvări la aceste probleme, scenarii dintre cele mai cenuşii pot deveni aievea. Au trecut mai bine de şapte ani de la izbucnirea crizei financiare în lumea industrializată şi o stare îngrijorătoare persistă în Europa. În SUA, se pare că politicile neconvenţionale ale Fed (banca centrală a Statelor Unite) şi alte măsuri au început să dea roade şi o relansare economică este în curs, ceea ce se vede şi într-un şomaj coborât la sub 6,5% la finele anului 2014, de la peste 9% în primii ani de criză.

Europa se afla însă într-un impas major, cu o criză profundă a zonei euro şi având în faţă spectrul unei creşteri economice foarte lente (deşi cu o distribuţie neuniformă în Uniune), chiar al unei cvasistagnări (stagnare seculară²); se vorbeşte despre o posibilă „niponizare” a economiei europene, prin comparaţie cu deceniile „pierdute” de Japonia sub povara unor datorii private şi publice foarte mari. Şomajul în Uniunea Europeană este în medie substanţial mai ridicat decât în SUA şi conduce la conflicte distribuţionale inedite pentru societăţile bogate. Aceste conflicte se simt între ţări net donatoare şi ţări net primitoare de fonduri europene; se simt intens în zona euro, între ţări creditoare şi ţări debitoare. În UE, datoriile publice crescute în medie cu peste 40% din PIB în demersul de salvare a băncilor se combină cu datoriile private foarte mari, care s-au acumulat în anii unei ample bule speculative, ale aşa-numitei, parcă în mod ironic, „Mari Moderaţii” (The Great Moderation).

La situaţia economică extrem de complicată se adăuga o criză geopolitică acută provocată de anexarea Crimeii de către Rusia şi războiul din Ucraina. Pentru prima dată de la căderea Zidului Berlinului cetăţenii Uniunii Europene reiau contactul cu importanţa aranjamentelor de securitate pe continent care, între altele, să protejeze frontierele naţionale. Atacurile informatice (cyberfare), un terorism de factură nouă şi răspândirea haosului în întinsa vecinătate arabă sunt alte teste formidabile pentru europeni. Dacă facem abstracţie de confruntarea ideologică din secolul trecut, rezilienţa sistemelor economice şi sociale pare a fi încercată ca nicicând după al doilea război mondial.

Criza financiară şi modele cognitive eşuate

Criza financiară şi economică s-a aşezat pe o criză a sistemului de asigurări sociale (welfare state)³, care, la rândul ei, are o determinare în evoluţiile demografice şi slăbirea competitivităţii multor economii europene. Faptul că UE – zona euro, mai precis – înregistrează surplusuri ale balanţelor externe (de cont curent)⁴ este un indiciu înşelător, întrucât un contribuitor de departe principal la acest rezultat este Germania, la care se adaugă un mănunchi de ţări din nord. În realitate, UE, deşi este una dintre cele mai bogate regiuni ale spaţiului global şi cu o viaţă prosperă (după standarde mondiale) pentru majoritatea cetăţenilor ei, este fragmentată în privinţa performanţelor economice⁵. Şi aici rezidă o ameninţare mare pentru Uniune, pe fondul perspectivei de creştere lentă şi al adâncirii unor discrepanţe, al crizei economice şi sociale. Explicaţia este simplă: zona euro nu este o alcătuire instituţională şi de politici federală, care să posede mijloace de amortizare a şocurilor asimetrice⁶. Să ne gândim la şomajul de peste 24% în Spania şi de peste 28% în Grecia (care ajunge la 50% între tineri în ambele ţări), la media de cca 11,5% (finele anului 2014) în UE.

Rezultatele submodeste ale guvernelor şi instituţiilor europene în gestionarea crizei în încercarea de a pune bazele unei relansări economice au accentuat scepticismul faţă de proiectul european, atitudinile de xenofobie, şovinism şi rasism, au favorizat avântul unor formaţiuni politice extremiste. Victoria grupării Syriza în Grecia, ascensiunea mişcării Podemos în Spania, a Frontului Naţional în Franţa, vehemenţa unor formaţiuni politice ce resping partidele tradiţionale (mainstream) denotă o îmbolnăvire a procesului politic în măsura în care cei „ce urcă” pe scena politică resping procesul democratic şi valorile liberale.

Criza a revelat eşecul unor modele cognitive şi operaţionale. Poate cel mai grăitor exemplu este teza că stabilitatea preţurilor echivalează cu stabilitatea financiară⁷, cu utilizarea deplină a resurselor. Putem adăuga la loc de frunte subestimarea evoluţiilor nonliniare (a evenimentelor extreme, „lebedele negre”, cum le numeşte Nassim Taleb), a complexităţii sistemelor, a asimetriilor de informaţie şi a proceselor cumulative ce conduc la echilibre precare şi, nu în cele din urmă, ignorarea intermedierii financiare în modelarea macroeconomică; cum sugestiv remarcă Claudio Borio, „macroeconomia fără ciclul financiar este precum Hamlet fără prinţ”⁸. Şi lista poate continua. O consecinţă a acestor eşecuri este că băncile centrale şi guvernele sunt obligate să recurgă la metode neconvenţionale pentru a face faţă situaţiei extreme reprezentate de Marea Recesiune (cum este denumită criza actuală pentru a fi deosebită de Marea Depresiune din secolul trecut).

Jaime Caruana, director general al Băncii pentru Reglementări Internaţionale⁹, arată că ultimele decenii au fost însoţite de o alocare masiv defectuoasă a resurselor corespunzând unei mari bule speculative¹⁰. Această alocare a mers în tandem cu supraîndatorarea, ceea ce face inevitabil un proces de dezintermediere financiară cu impact asupra investiţiilor şi consumului¹¹. De aici rezultă amploarea corecţiilor necesare, costurile economice şi sociale severe induse de dezechilibre. Se poate face o comparaţie cu „încordarea structurală”¹² din primii ani ai tranziţiei postcomuniste, dar, dacă atunci liberalizarea preţurilor a generat o inflaţie înaltă (inflaţia fiind reprimată în economia de comandă), acum se manifestă o dezinflaţie puternică şi deflaţie; realocarea necesară a resurselor este însă amplă în ambele situaţii. Distorsiunile din perioada Marii Moderaţii îngreunează mult revenirea activităţii economice la potenţialul său; pentru stimularea investiţiilor şi încurajarea consumului ar trebui să opereze rate ale dobânzii puternic negative, ceea ce este foarte dificil când inflaţia este aproape de zero sau există chiar deflaţie. Vedem cum băncile centrale recurg la rate de politică monetară negative pentru a încuraja creditarea şi a evita deflaţia.

Băncile centrale au fost nevoite să preia mult din povara susţinerii economiei, au intrat într-o logică de acţiune ce nu mai poate miza pe reguli simple, aparent infailibile, cum este „regula lui Taylor” (Taylor’s rule¹³); cum spune Olivier Blanchard, economistul-şef al Fondului Monetar Internaţional, „politica monetară nu va mai fi ce a fost”¹⁴, în timp ce politicile economice vor trebui să evite „colţurile negre” (dark corners)¹⁵. Larry Summers crede că există un trade-off între eforturile de resuscitare economică şi stabilitatea financiară¹⁶; ne întâlnim aici cu raţionamente à la Minsky¹⁷.

De aceea, din dorinţa de a preveni bulele speculative, revin mijloacele de control administrativ al creditului numite eufemistic „instrumente macroprudenţiale”.

În lumea afacerilor, criza a arătat carenţe de fond ale modelelor ce ignoră riscurile sistemice, efectele de contagiune, a reliefat importanţa încrederii în relaţia dintre companii (bănci, alte instituţii financiare) şi clienţi. Scandalurile repetate legate de manipularea pieţelor (valutare, ale produselor de bază etc.) arată o finanţă deraiată de la funcţia sa, o etică de business profund viciată.

Intuitiv şi analitic, empatizăm cu relaţia dintre echitate şi eficienţă, cu ceea ce a încercat să explice, cu ani în urmă, Arthur Okun¹⁸. Fiindcă economia de piaţă cere diferenţierea remunerării muncii în funcţie de performanţă. Dar există praguri critice, ce pot face economia să funcţioneze mai puţin bine, chiar rău. Inegalităţile de venituri flagrante şi îmbătrânirea populaţiei influenţează creşterea economică; trebuie examinată aici şi relaţia dintre emanciparea socială, politică şi şansele egale (equal opportunities). Dacă sistemul de comandă are vicii congenitale în alocarea resurselor şi exclude libertatea economică, laissez-faire-ul îşi dovedeşte limitele în evitarea unor echilibre precare. Analizele lui Thomas Piketty, Emmanuel Saez¹⁹, ale unor economişti de la OCDE şi FMI²⁰ pledează pentru politici publice care să aibă în vedere distribuţia veniturilor, care să îmbine sectorul privat cu producţia de bunuri publice generatoare de capital economic, social şi politic. Prea mult din activitatea economică şi distribuţia resurselor a ajuns să reflecte o competiţie în care „câştigătorii iau totul” (winners take all). În aceste circumstanţe şi ţinând cont de jocurile cu suma nulă din economia globală, nu ai cum să fii indiferent la ce se întâmplă cu clasa mijlocie – de care depinde soliditatea unei democraţii. Când şefi ai unor bănci centrale, ca Janet Yellen, Mario Draghi, Yves Mersch, se referă la relaţia dintre distribuţia veniturilor şi economie, ai de ce să-ţi ciuleşti urechile²¹. Mai ales că nu este vorba, pur şi simplu, despre o modă intelectuală nouă. Bancherii centrali sunt, de felul lor, oameni pragmatici şi cu aversiune la riscuri.

În ce priveşte ţările emergente, schimbarea de optică la FMI în privinţa liberalizării pieţelor de capital (financiare) denotă o îndepărtare de abordarea simplistă de altădată. Aşa-numitul Washington Consensus, ce susţinea liberalizarea rapidă a pieţelor de capital, a favorizat producerea unor crize ale balanţei de plăţi în economiile emergente²². Este nevoie de un regim internaţional care să atenueze din externalităţile negative produse politicilor economice ale ţărilor mari. Hélène Rey remarca faptul că, în regimul actual, în care ciclul financiar global este puternic influenţat de ceea ce fac centrele care emit monedă de rezervă (în special Fed-ul american), autonomia unei politici monetare este afectată sever, iar „trilema” devine o „dilemă”²³. Un nou Bretton Woods, care să diminueze din funcţia destabilizatoare a globalizării financiare²⁴, este dezirabil.

O zonă euro în suferinţă

Problema Uniunii este mult complicată de coşmarul zonei euro. Am ezitat să folosesc acest termen pentru a descrie situaţia din aria cu monedă unică, mai ales că preşedintele Mario Draghi şi Banca Centrală Europeană (BCE) au reuşit prin declaraţii²⁵ şi măsuri neconvenţionale să prevină un dezastru până acum – sugerând că există voinţă şi capacitate de intervenţie la nevoie. Programul de relaxare monetară anunţat pentru perioada martie 2015 – septembrie 2016, care se ridică la 1.100 de miliarde de euro, intră în această categorie. Însă avem de-a face în continuare cu o realitate dramatică, provocată de un design instituţional şi de politici defectuoase, care au ieşit la iveală cu virulenţă odată cu izbucnirea crizei financiare. Liderii politici înţelegeau că o uniune monetară fără aranjamente fiscale solide (nu un simplu pact de stabilitate) este vulnerabilă²⁶. Dar raţiunile politice au prevalat în lansarea zonei euro. Marea Moderaţie a ocultat dezechilibrele interne şi externe şi a permis guvernelor, firmelor private, gospodăriilor să se împrumute peste măsură. S-a consumat, s-a trăit pe datorie, cu credinţa că, indiferent de modul de finanţare, esenţial este să ai creştere economică, să turezi motoarele ca un perpetuum mobile – cum pare a spune teorema Modigliani-Miller²⁷. Criza de design a zonei euro s-a combinat cu criza financiară.

Dezechilibrele mari obligă acum la corecţii, la ajustări de amploare. Dar în zona euro instrumentele de corecţie monetară şi de curs de schimb au dispărut. Pentru ţările cu mari dezechilibre, corecţia a însemnat „devalorizare internă” (internal devaluation), cu amputarea salariilor şi a altor venituri. De aici fractura tot mai mare dintre omnipotenţa Germaniei (cu al ei mecanism de dialog şi colaborare între guvern, companii şi sindicate – Mitbestimmung –, cu ţesutul ultraperformant de întreprinderi mici şi mijlocii) şi ţările sudice din zona euro. Paul Krugman a fost vizionar²⁸ când a anticipat că introducerea unei monede unice va accentua forţa industrială a nucleului nordic al Uniunii faţă de economiile din sud²⁹, mezzogiornificarea acestora. Euro a funcţionat ca o marcă (DM) subevaluată pentru Germania şi ca o monedă supraevaluată pentru Spania, Portugalia, Grecia, Italia.

Adesea am remarcat că zona euro, aşa cum funcţionează acum, este mai rigidă decât regimul etalonului aur din perioada interbelică³⁰, în pofida unor stabilizatori automaţi proprii sistemelor economice postbelice. Principiul subsidiarităţii are un rol bine definit în funcţionarea Uniunii; în general, într-o democraţie, el urmăreşte să aducă decizia mai aproape de cetăţeni. Dar apariţia zonei euro, cu eliminarea unor mijloace de politică economică de bază, ar fi trebuit, în opinia mea, să declanşeze un proces de subsidiaritate inversă; cu alte cuvinte, ceea ce dispare la nivel naţional să fie preluat, într-o formă sau alta, la nivel supranaţional, ca prerogative şi instrumente de acţiune. Nu s-a întâmplat aşa şi am ajuns cu o zonă euro amputată instituţional şi ca politici. Nici nu funcţionează principii şi reguli clare de împărţire a poverii corecţiilor macroeconomice (burden-sharing), în condiţiile în care şocurile sunt puternic asimetrice.

Ştim la ce a condus regimul etalonului aur împreună cu efectele tratatelor de pace de după primul război mondial. Este greu de respins teza că „reparaţiile” impuse Germaniei prin tratate³¹ după război şi rigiditatea acelui sistem monetar au facilitat ajungerea la putere, pe căi democratice, a naţional-socialiştilor. Aici găsim un argument forte pentru cei ce reclamă altă abordare de politică economică în zona euro, care să combine măsuri neconvenţionale ale Băncii Centrale Europene (pentru a evita deflaţia), cu sprijinirea cererii la nivelul zonei euro, care să ajute relansarea economică, şi o distribuţie mai simetrică a corecţiilor macroeconomice. Astfel se poate uşura şi sarcina guvernelor care trebuie să întreprindă reforme structurale dificile, ce reclamă timp, în condiţii sociale foarte tensionate şi având de luptat cu populismul şi radicalismul politic³².

În judecarea politicilor economice aplicate în zona euro întâlnim două trasee ce se intersectează. Unul, la nivel cognitiv, ilustrează disputa dintre o viziune ce accentuează corecţiile prin austeritate, din dorinţa de a reduce datoriile, şi altă viziune, care pune accent pe ameninţarea echilibrelor rele, intensificate de fenomene de histerezis (permanentizarea, de pildă, a unui şomaj ridicat), subutilizarea cronică a resurselor. Disputa de ordin cognitiv este exemplificată de interpretarea diferită a ceea ce se numeşte ciclu financiar. În timp ce abordarea de tip Basel (susţinută de economişti de la Banca de Reglementări Internaţionale³³) pune accent pe excesele politicilor monetare, pe riscurile injecţiilor masive de lichiditate, abordarea de tip neokeynesian are în vedere ameninţarea reprezentată de debt deflation (povara datoriilor când nu există creştere economică) şi efectele de histerezis. În practică, vedem că băncile centrale mari (inclusiv BCE) caută să evite căderea economiilor prin implozia sistemelor financiare, cercuri vicioase cu puternice efecte remanente (cum se întâmplă în Japonia). Al doilea traseu priveşte măsurile de gestionare a crizei. Din acest punct de vedere, se confruntă o viziune cu originea în Ordnungspolitik³⁴, ce pune accent pe reguli clare, cu o viziune ce pledează pentru sprijinirea cererii agregate la nivelul zonei euro şi evitarea deflaţiei, fie şi prin măsuri neconvenţionale³⁵. Aceste două abordări sunt evident înrudite cu viziunile de ordin cognitiv enunţate. În practică, în Uniune s-a ajuns la o îmbinare între cele două trasee, deşi optica Berlinului a înclinat nu arareori balanţa deciziilor.

Trebuie precizat că zona euro nu este un stat federal; această situaţie nu a facilitat compromisuri utile, rapiditatea în luarea deciziilor. Iar timpul are propriul cost de oportunitate şi deciziile suboptime în mod flagrant conduc la consecinţe neintenţionate severe.

Reîntoarcerea geopoliticii mari

Ordinea democratică din Europa este ameninţată şi de confruntarea geopolitică cu Rusia. Moscova susţine că, după căderea Zidului Berlinului, Vestul a tot înaintat spre Est şi nu ar fi respectat „înţelegeri”; că, din punct de vedere geopolitic, este de neacceptat prezenţa Uniunii şi a NATO la graniţele Federaţiei Ruse. Se poate glosa pe tema înţelegerilor, formale şi informale, care ar fi urmat prăbuşirii comunismului în Europa, care au precedat şi au urmat reunificării Germaniei. Totodată, se poate judeca „îndreptăţirea” actorilor mari în relaţiile internaţionale de a-şi defini „sfere de influenţă”, care să interfereze cu destinele unor ţări. Mai ales dacă relaţiile interstatale ar trebui să ilustreze principii de legalitate, ale dreptului internaţional. Fapt este că anexarea Crimeii şi războiul din Ucraina au reliefat slăbiciunea aranjamentelor de securitate pe continentul european. Dacă nu ai încredere în mecanismele de protecţie a graniţelor, o mare grijă de securitate împovărează politica publică şi de apărare a unei ţări. Mai ales în Estul eliberat numai acum un pătrar de veac de ceea ce a însemnat blocul comunist.

Vulnerabilităţile economice majore, sporite de criza financiară, dificultăţile din sistemele de asigurări şi tensiuni sociale, criza zonei euro, problemele geopolitice acute, stresează enorm societăţile europene. Acestor provocări şi dileme induse li se adaugă ameninţări ce vin din sud, din Orientul Mijlociu şi din alte regiuni. Avem de-a face cu o dezordine în creştere în numeroase ţări arabe, unde „primăvara” a fost de scurtă durată şi a lăsat loc unor conflicte sectare, interreligioase, ofensivei unor grupări jihadiste. Atacurile teroriste din Europa, revendicate de jihadişti, ilustrează în mod violent o mare neînţelegere între lumea creştină şi o parte, deloc mică, a lumii islamice. Această „neînţelegere”, ce pare să confirme analiza lui Samuel Huntigton³⁶, are rădăcini multiple, care ţin de istoria colonială, lupta pentru controlul resurselor energetice, campania militară începută în 2003 în Irak şi războiul cu talibanii din Afganistan, nerezolvarea conflictelor din Orientul Mijlociu, sărăcia majorităţii populaţiei din cele mai multe ţări arabe şi natura nedemocratică a acelor societăţi, excluziunea socială şi economică a multor imigranţi din ţările arabe în ţări europene, incompatibilităţile culturale şi religioase etc. Această confruntare poate vlăgui şi mai mult Europa democratică dacă nu se va reuşi construirea unor punţi de dialog şi convieţuire.

Liberalism (capitalism democratic) vs autoritarism (capitalism autoritarist)

Dificultăţile, neputinţele, dilemele menţionate mai sus alimentează tentaţii autoritariste în politicile publice, în procesul politic. Unele tentaţii vin din dorinţa firească de a răspunde mai rapid şi mai eficace la pericole, la provocări. Când ameninţările majore proliferează, se poate manifesta uşor sindromul „societăţii în război” (war economy/society)³⁷. Ai zice că nu este surprinzător într-o lume cu tot mai multe incertitudini, surse de nesiguranţă, clivaje sociale. Înclinaţii din acelaşi registru de intervenţie autoritaristă în viaţa publică pot fi legate de istoria zbuciumată a Europei, de rădăcinile mai firave ale democraţiei, de teama, angoasele unor cetăţeni care vor siguranţă, locuri de muncă, guverne capabile să livreze bunuri publice.

Nu de nicăieri a apărut teza unei competiţii între capitalismul democratic şi capitalismul de tip autoritarist, ca formulele arhetip – ultima întâlnită frecvent în Asia şi, în ultimii ani, ingrediente renăscând în Europa. Pentru unii lideri europeni, inclusiv din Uniune, modelul asiatic (de exemplu, Singapore) are o anumită fascinaţie, poate şi din cauza vremurilor de restrişte, a dificultăţilor economice şi a mefienţei faţă de politicile neoliberale neîngrădite, a neîncrederii multor cetăţeni în politicile tradiţionale. Oricum, cele două arhetipuri menţionate par să înlocuiască competiţia tipologică de la începutul secolului – când modelul anglo-saxon era contrapus unui model renano-westfalic/continental (întruchipat în special de Germania)³⁸.

Într-un fel, reapar premisele şi simptomele (inclusiv antisemitismul) ale deceniilor doi-trei din secolul trecut, care, pe un fundal economic şi social extrem de complicat (anii Marii Depresiuni), au condus la un dezastru umanitar, economico-social şi politic. De aceea, contează foarte mult ce se va întâmpla cu proiectul european, care în viziunea lui Jean Monnet, Alcide De Gasperi, Robert Schuman, părinţii fondatori ai Uniunii, avea menirea, dincolo de consolidarea reconstrucţiei economice într-o Europă răvăşită de război, să ţină în frâu rivalităţile istorice dintre marile puteri de pe continent, să ţină sub control demonii trecutului şi să facă faţă provocării reprezentate de comunism, de blocul sovietic. Dar nu numai în Europa democraţia este testată; Larry Diamond, de la Stanford University, vorbeşte chiar despre o „recesiune a democraţiei” în lume³⁹.

Trebuie să repet că, UE nefiind un stat federal, are o capacitate limitată de a răspunde la crize în mod instituţional. Această realitate se vede în reacţia la ameninţări convenţionale şi neconvenţionale. În disputa geopolitică cu Rusia, europenii din UE nu vorbesc cu o singură voce, deşi s-au raliat unui regim de sancţiuni. Nici în alte focare de criză poziţiile europenilor nu sunt omogene, ceea ce slăbeşte unitatea de acţiune.

Fragmentare vs integrare

Mănunchiul de crize poate conduce la o mai mare fragmentare sau la puseuri de integrare mai accentuată; „înotatul prin noroi” (muddling through), ca evoluţie nedefinită, împinge, în cele din din urmă, către una din cele două alternative. Uniunea Bancară este un puseu instituţional către o mai profundă integrare, chiar dacă e incompletă prin lipsa unui aranjament financiar solid şi a unei scheme de garantare colectivă a depozitelor. Cei care nu cred în proiectul european, cei ataşaţi unei viziuni suveraniste naţionale ar saluta fragmentarea în continuare, dispariţia Uniunii – inclusiv prin stimularea unor tendinţe de secesiune. Este un scenariu deloc fantezist, presărat cu pericole ce izvorăsc din însăşi dinamica lăuntrică a unui astfel de proces.

O Europă revenită la Realpolitik şi viziuni strict naţionaliste în relaţiile interstatale, potrivit logicii geopolitice a secolului al XIX-lea, ar invita conflicte mari, aşa cum s-a întâmplat în istoria ultimelor sute de ani. Cât priveşte respingerea unor ameninţări din afara Europei, puterea europenilor scindaţi ar fi infinit diminuată. Iar a crede numai în forţa valorilor morale, a valorilor societăţii deschise, pentru a ordona conduita popoarelor, a statelor, este, în opinia mea, o naivitate. În competiţia economică globală, probabil numai Germania, înconjurată de „sateliţi economici”, ar avea un cuvânt greu de spus. Alternativa pozitivă este o întărire a proceselor de integrare, care să facă Uniunea mai puternică, mai robustă, mai rezilientă. Dar pentru aşa ceva este nevoie de politici publice vizionare şi, concomitent, pragmatice, care să ţină cont de trăsăturile unei uniuni monetare autentice. Este nevoie de o înţelegere mai clară între creditori şi debitori în privinţa regulilor şi principiilor zonei euro, care să nu perpetueze situaţia de neîncredere reciprocă şi o permanentă sabie a lui Damocles deasupra celor care sunt, uneori, la ananghie. A face comparaţie între un rău (a fi într-o zonă euro disfuncţională, fie creditor, fie debitor) şi alt rău (a ieşi dintr-o zonă euro disfuncţională) este o situaţie de prizonierat reciproc, care generează o permanentă depresie colectivă.

O abordare mai curajoasă a provocărilor din zona euro, prin investiţii semnificative (un Plan Juncker modificat, care să includă mai multe fonduri publice noi, alături de cele mobilizate din sectorul privat), eforturile Băncii Centrale Europene de combatere a deflaţiei, reforme structurale naţionale şi, nu în cele din urmă, o resetare instituţională, ar oferi o perspectivă de relansare economică mai credibilă; un euro depreciat în raport cu dolarul american poate ajuta în acest scop. Oricum, statul social trebuie să fie reformat pentru a pune de acord posibilităţile cu nevoile. Dar trebuie să se lucreze cu tenacitate pentru a schimba o stare de spirit, psihologiile colective, care sunt potrivnice adâncirii integrării; aici este o mare provocare pentru revigorarea proiectului european.

Reforma finanţei trebuie să continue; legislaţia antitrust trebuie aplicată şi industriei financiare. Este necesar să fie reintrodusă o legislaţie de tip Glass-Steagall (care să separe bankingul de retail şi trading-ul, tranzacţiile speculative), trebuie impusă o limită la leverage şi întărită capitalizarea băncilor⁴⁰, trebuie evitate abuzurile pe piaţă, trebuie schimbată o cultură instituţională profund viciată; cum spune Mark Carney, şeful Băncii Angliei şi preşedinte al Financial Stability Board, „nu avem numai mere stricate, ci nici chiar lada în care sunt ele ţinute nu este în regulă”⁴¹. Degeaba introduci reguli de capitalizare şi lichiditate mai stricte dacă cultura instituţională rămâne aceeaşi. Rapoartele Larosière şi Liikanen în Europa şi rapoartele Turner, Vickers şi Tyrie în Marea Britanie indică o direcţie bună, dar este nevoie de mai mult având în vedere dimensiunea unor grupuri bancare. Notez că raportul pe care l-am elaborat cu Ieke van den Burg şi care a fost adoptat în 2008 de Parlamentul European este o contribuţie la noua filosofie privind reglementarea şi supravegherea pieţelor financiare⁴². Pieţele de capital, care trebuie să se dezvolte în Europa, trebuie şi ele să fie mai bine reglementate. Dacă finanţa nu va lucra pentru economie şi societate, dacă distribuţia veniturilor nu va fi mai aducătoare de şanse egale, democraţia va avea de suferit. Democraţia nu este predeterminată; ea trebuie să fie îngrijită în permanenţă, prin ceea ce fac cetăţenii şi instituţiile ei.

Poate Europa să beneficieze de ceea ce unii numesc o nouă revoluţie industrială? Nu este clar că avem de-a face cu aşa ceva, asemănător unor procese anterioare de acest tip şi de această anvergură; un Bill Gates crede că da⁴³; un Robert Gordon⁴⁴ afirma că nu. Iar dacă există un mers tehnologic revoluţionar, nu văd de ce Europa şi SUA ar deţine drepturi intelectuale exclusive sau privilegiate în acest domeniu. Asia devine tot mai performantă în domeniul invenţiilor şi inovaţiilor. Chiar şi cu o nouă revoluţie industrială intrând pe uşă, Europa trebuie să-şi revadă sistemele sociale, educaţia, să creeze locuri de muncă pentru tineri, să combată excluziunea socială şi economică. Problema locurilor de muncă va fi mai mare sub presiunea unor inovaţii, a răspândirii roboţilor şi globalizării.

Un acord cu SUA, pentru comerţ liber şi investiţii (Transatlantic Trade and Investment Partnership), poate ajuta, mai ales dacă este construit şi implementat în beneficiul societăţii în ansamblu, nu al marilor cercuri de afaceri în principal. Dacă cetăţeanul simplu nu va fi convins de avantajele acestui acord, reacţiile vor fi negative. Un astfel de acord ar avea o importanţă de ordin geopolitic într-o lume aflată în multipolarizare şi cu tensiuni majore.

Peste tot în Europa este nevoie de politici care să mobilizeze rezerve interne, să nu lovească în coeziunea socială. În România, aceasta înseamnă combaterea risipei banului public, a corupţiei (mai ales la nivel înalt), o mai bună absorbţie a fondurilor europene, priorităţi investiţionale şi realizarea lor cu consecvenţă, sprijinirea capitalului autohton onest, valorificarea resurselor naturale în mod inteligent şi în folos naţional, o politică industrială în consens cu regulile Uniunii Europene.

România a reuşit să aibă o inflaţie scăzută, „europeană”, în 2014, pe fondul presiunilor dezinflaţioniste şi deflaţioniste din economia globală; a avut o creştere economică notabilă în ultimii ani, în condiţiile în care mare parte din UE stagnează. Exporturile au urcat exploziv şi au susţinut creşterea economică. PIB-ul pe cap de locuitor a ajuns la 52-55% din media Uniunii Europene, la paritatea puterii de cumpărare. Este nevoie de un diferenţial de creştere anuală de cel puţin 2-3% pe o perioadă de circa un deceniu, pentru a trece de 70% din media Uniunii Europene. Trebuie să se investească mult în infrastructura de bază, să se aloce resurse – şi cu ajutorul unor parteneriate public-privat – sectoarelor de perspectivă; IT-ul arată că există inteligenţă şi excelenţă industrială autohtone. Totodată, este necesar se încheie alianţe strategice cu ţări din Uniune ce se confruntă cu o problematică economică asemănătoare, pentru a urmări mai eficace interesele naţionale legitime. Aderarea la zona euro are sens dacă economia românească va obţine o convergenţă reală semnificativă şi dacă aria cu monedă unică va începe să funcţioneze ca o uniune monetară autentică.

România poate avansa prin instituţii şi politici mai bune, dar, fără o Europă care să iasă din impasul mare în care se află, îi va fi tot mai greu.

1. Dominique Moïsi, „Europe’s two futures”, Project Syndicate, 5 februarie 2015.

2. Larry Summers, „Reflections on the «New Secular Stagnation Hypothesis»”, în Coen Teulings şi Richard Baldwin, Secular Stagnation: Facts, Causes and Cures, e-book, CEPR Press, Londra, 2014. Summers resuscita un concept utilizat de Alvin Hansen în 1938. Vezi şi Barry Eichengreen, „Secular Stagnation: A Review of the Issues”, în Teulings şi Baldwin, op. cit.

3. Cei ce recuză sistemul de asigurări sociale ignoră rolul pe care l-a avut în civilizarea capitalismului. Asigurările fac parte din mecanismul de amortizare a şocurilor, care măreşte robusteţea unui sistem social. Acolo unde asigurările sociale cresc însă disproporţionat, ele slăbesc sistemul. Nu există o relaţie mecanică între cheltuielile sociale şi robusteţea asigurărilor sociale; multe depind de contractul social, de bunurile publice pentru care cetăţenii sunt dispuşi să plătească. Avem ca exemplu ţări nordice, unde bunurile publice, ca procent din PIB, sunt printre cele mai mari din UE, competitivitatea nefiind inferioară.

4. Un surplus de 3% din PIB-ul cumulat al zonei euro, estimare pentru 2014.

5. În 2014 Germania a înregistrat o creştere a PIB-ului de 1,6%, în timp ce Italia a stagnat, iar Franţa a avut o creştere nesemnificativă. În Germania şomajul este de 50-60% din media zonei euro.

6. Instrumente precum stabilizatorii automaţi la nivel naţional (de exemplu, creşterea deficitului bugetar când economia intră în recesiune şi viceversa) sunt necesare deoarece economiile din zona euro nu funcţionează în sincron, pe baza unui ciclu de afaceri (business) similar.

7. Raghuram Rajan îl citează pe Andrew Crockett, fost director general al Băncii pentru Reglementări Internaţionale (BIS), care, în 2001, spunea: „Combinaţia dintre un sistem financiar liberalizat şi o monedă convenţională (fiat money) cu reguli monetare bazate exclusiv pe ţinta de inflaţie nu asigură stabilitatea financiară” („A step in the dark: Unconventional monetary policy after the crisis”, Andrew Crockett Memorial Lecture, Basel, BIS, 23 iunie).

8. Claudio Borio, „The financial cycle and macroeconomics: What have we learned?”, BIS Working Papers No. 395, decembrie 2012; vezi şi M.K. Brunermaier, T.M. Eisenbach şi Y. Sannikov, „Macroeconomics with financial frictions: A survey”, NBER Working Paper No. 18102, Cambridge, MA, 2012.

9. BIS (Bank for International Settlements) este banca băncilor centrale şi are sediul la Basel.

10. Jaime Caruana, „Stepping out of the shadow of the crisis: Three transitions for the world economy”, discurs susţinut la BIS General Assembley, Basel, 29 iunie 2014.

11. Richard Koo, „The World in balance-sheet effect recession: Causes, cure and policies”, Real World Economics Review, nr. 58, 2011.

12. Daniel Dăianu, „Inter-enterprise arrears in a post-command economy”, IMF Working Papers No. 54, 1994, şi „Resource Misallocation and Strain: Explaining Shocks in Post-command Economies”, Working Paper No. 96, noiembrie, The Davidson Institute, Ann Arbor, Michigan, 1997.

13. Această regulă spune că rata de politică monetară, când inflaţia depăşeşte ţinta, trebuie să fie adusă peste nivelul inflaţiei. Se are în vedere şi devierea PIB-ului de la nivelul potenţial; când devierea este negativă, presiunile inflaţioniste sunt mai mici.

14. Olivier Blanchard, „Monetary policy will never be the same”, VoxEu.org, 27 noiembrie 2013.

15. Olivier Blanchard, „Where danger lurks”, VoxEu.org, 3 octombrie 2014.

16. Larry Summers, op. cit.

17. Hyman P. Minsky, Stabilizing an Unstable Economy, MacGraw-Hill, New York, 1986 (ediţie nouă, 2008).

18. Arthur M. Okun, Equality and Efficiency: The Big Tradeoff, Brookings, Washington, DC, 1975.

19. Thomas Piketty, Capital in the Twenty-first Century, Harvard University Press, Cambridge, MA, 2014; Thomas Piketty şi Emmanuel Saez, „Top incomes and the Great Recession: Recent evolutions and policy implications”, IMF Economic Review, 61 (3), pp. 456-478.

20. Jonathan D. Ostry, Andrew Berg şi Charalambos Tsangarides, „Redistribution, Inequality and Growth”, IMF Discussion Note, februarie 2014.

21. Janet Yelen, „Perspectives on inequality and opportunity from the Survey of Consumer Finances”, discurs susţinut la Conference on Economic Opportunity and Inequality, Federal Reserve Bank of Boston, Boston MA, 17 octombrie 2014; Mario Draghi, „Unemployment in Europe”, discurs susţinut la Annual Central Bank Symposium, Jackson Hole, august 2014; Yves Mersch, „Monetary Policy and Income Inequality”, discurs susţinut la Corporate Credit Conference, Muzinich, Zürich, 17 octombrie 2014.

22. Olivier Blanchard şi Jonathan Ostry, „The multilateral approach to capital controls”, VoxEu.org, 2012.

23. Hélène Rey, „Dilemma not Trilemma: The Global Financial Cycle and Monetary Policy Independence”, Global Dimensions of Unconventional Monetary Policy, proceedings of the Federal Reserve Bank of Kansas City, Symposium, Jackson Hole, 22-24 august 2013.

24. Joseph Stiglitz, „Contagion, liberalization, and the optimal structure of globalization”, The Journal of Globalization and Development, vol. 1, nr. 2, 2010. Vezi şi Daniel Dăianu, „Limits of Openness”, în Daniel Dăianu, Which way goes capitalism (pp. 115-118), Budapesta/New York, CEU Press, 2009.

25. La Londra, în 26 iulie 2012, Mario Draghi a declarat că „se va face orice pentru a fi salvat euro” (whatever it takes to save the euro), într-un discurs susţinut la Global Investment Conference.

26. Raportul MacDougall din 1977 vorbea despre un buget necesar pentru uniunea monetară de 6-7% din PIB-ul total al ţărilor membre.

27. Teorema Modigliani-Miller spune că nu contează sursa finanţării, adică datorie (debt) vs capital propriu (equity). Criza financiară arată că este bine ca dezvoltarea să se bizuie mai mult pe capital propriu, ceea ce este o chestiune de bun-simţ economic.

28. Paul Krugman, Geography and Trade, MIT Press, Cambridge, MA, 1991, p. 80.

29. Economiile nou-intrate în UE începând cu 2004 (Cehia, Slovacia, Polonia) par mai compatibile cu ţesutul industrial al nucleului nordic decât economiile din sudul zonei euro.

30. Daniel Dăianu, „External imbalances and the governance of the eurozone”, World Commerce Review, decembrie 2014, p. 11.

31. John Maynard Keynes, The Economic Consequences of the Peace, Harcourt Brace, New York, 1920.

32. Pentru o examinare a crizei zonei euro şi a perspectivelor, vezi şi D. Dăianu, G. Basevi, C. D’Adda, R. Kumar (eds.), The Eurozone Crisis and the Future of Europe, Palgrave Macmillan, Londra/New York, 2014.

33. Claudio Borio, op. cit.

34. Ordnungpolitik nu exclude măsurile de politică industrială. Începând cu Prusia cancelarului Bismarck, au existat politici industriale sub diverse forme – inclusiv pe filiera învăţământului vocaţional, a sprjinirii unor concerne industriale (cu bănci active în acţionariatul unor companii).

35. Andrew Posen şi Angel Ubide (eds.), „Rebuilding Europe’s Common Future”. PIIE Briefing No. 14-5, 2014; vezi şi Luigi Butiglione, Philip R. Lane, Lucrezia Reichlin şi Vincent Reinhart, „Deleveraging? What Deleveraging?”, Geneva Reports on the World Economy, 16, CEPR Press, Londra, 2014.

36. Samuel Huntington, „The Clash of Civilizations”, Foreign Affairs, vol. 72, 3, vara 1993. Huntington dă o replică viziunii simplificatoare a lui Francis Fukuyama din The End of History (1992). Vezi şi Bernard Lewis, „The Roots of Muslim Rage”, Atlantic Monthly, septembrie 1990.

37. Am abordat această confruntare tipologică şi în secţiunea „Capitalism vs capitalism in the 21st century” din Which way goes capitalism, ed. cit., pp. 245-250.

38. Michel Albert, Capitalism vs Capitalism, Four Walls Eight Windows, New York, 1993.

39. Larry Diamond, „Facing up to the Democratic Recession”, Journal of Democracy, vol. 26, nr. 1, ianuarie 2015, pp. 141-155. Acest număr al revistei este intitulat „Democracy in Recession” şi conţine articole semnate, între alţii, de Alina Mungiu-Pippidi, Philippe Schmitter, Francis Fukuyama, Robert Kagan, Thomas Carothers. Vezi şi Thomas Friedman, „Democracy in recession”, International New York Times, 19 februarie 2015, care face referire la analiza lui Diamond.

40. Anat Admati şi Martin Hellwig susţin că ar fi nevoie de o capitalizare mai puternică decât cerinţele Basel III (The New Bankers’ Clothes: What’s Wrong with Banking and what to Do about It, Princeton University Press, Princeton, 2013). Martin Hellwig face parte din Consiliul ştiinţific consultativ al Consiliului European pentru Riscuri Sistemice (ESRB). Vezi şi Marco Pagano, „Is Europe overbanked?”, Reports of the Advisory Scientific Committee, nr. 4, ESRB, iunie 2014.

41. Mark Carney, discurs susţinut la Monetary Authority of Singapore, 17 noiembrie 2014.

42. Ieke van den Burg şi Daniel Dăianu, „Resolution of 9 October 2008 with the Recommendations to the Commission on Lamfalussy Follow Up: Future Structure of Supervision”, The European Parliament, Bruxelles, 2008/2148 (INI).

43. Interviu realizat de Fareed Zakaria cu Bill şi Melinda Gates, CNN, 15 februarie 2015.

44. Robert Gordon, „The Turtle’s Progress: Secular Stagnation Meets the Headwinds”, în Teulings şi Baldwin, op. cit.

I. Finanţa şi Marea Recesiune

Finanţa şi rezervele valutare optime: o distorsiune importantă¹

Sistemul de intermediere financiară este menit să mişte economisirea între diverse sectoare economice, între ţări, în funcţie de oportunităţile de investiţii. Aceasta ar fi funcţia sa principală, care implică scrutarea bonităţii celor care solicită resurse suplimentare, care se împrumută. Întrucât este fundamental pentru economia de piaţă (ce are constrângeri bugetare mari în mod obişnuit) să se asigure, în mod instituţional şi prin reguli, de rambursarea creditelor. Dar finanţa (industria financiară) poate să aibă propriile eşecuri majore şi să provoace daune economiei în ansamblu, aşa cum se vede în timpul crizelor financiare. Aşa ceva se întâmplă mai ales când funcţia de trading, de speculaţie începe să precumpănească în dauna celei de creditare propriu-zisă a activităţii economice.

La o întâlnire recentă a constituentei FMI/BM din care face parte România am auzit un reprezentant străin care critica demersurile de reglementare a activităţii de hedging, a sectorului din umbră în general. Am fost mirat şi am replicat că acest tip de argumentaţie este mai mult decât simplist în condiţiile crizei financiare teribile actuale. Acea voce mi-a sunat de-a dreptul goală de conţinut, aeriană, mai cu seamă că evoca nevoia ca trezoreria statului să pună deoparte resurse pentru salvarea unor bănci comerciale (care au şi fost naţionalizate în parte în ţara respectivă). Zilele trecute au apărut constatările celor care au examinat modul în care bănci mari au manipulat LIBOR (London Interbank Offer Rate/rate pe piaţa interbancară) – de-a dreptul fraudulos. Şi când te gândeşti la declaraţiile şefilor unor bănci precum JP Morgan, Barclays etc., care vorbesc despre responsabilitate socială, despre etica afacerilor în faţa studenţilor la şcolile de business, în discursuri publice… Trăim într-o lume ce pare să-şi fi pierdut busola…

În rândurile de mai jos vreau să reiau o teză pe care am susţinut-o adesea în ultimii ani, şi anume funcţia destabilizatoare în creştere a finanţei, ca urmare a valului de dereglementare din ultimele decenii – Big Bangul londonez în 1986, renunţarea la legislaţia Glass-Steagall în 1999 în SUA, Commodity Futures Modernization Act din 2000 etc. Raţionamentele de faţă se înscriu în abordarea lui Minsky (de altfel un discipol de marcă al lui Keynes), care a fost reluată cu emfază în scrieri de Alexandre Lamfalussy, Andrew Haldane de la Banca Angliei, Joseph Stiglitz². Mă refer aici cu precădere la un aspect: volumul foarte mare al rezervelor valutare acumulate de economii emergente în Asia după criza din anii 1997-1998. Este larg îmbrăţişată ideea că aceste rezerve exprimă nu numai gradul mare de economisire din unele societăţi asiatice, ci şi decizia de politică economică de protejare/asigurare, prin tampoane puternice, în faţa unor şocuri adverse severe.

Cu mulţi ani în urmă am abordat chestiunea gradului optim de rezerve valutare în ţări în dezvoltare, arătând că el este determinat de întâlnirea dintre costul de oportunitate şi beneficiul deţinerii lor³; că există o dinamică a rezervelor valutare optime care depinde între altele de: nivelul de subutilizare a resurselor în economie (impus de ajustările balanţei de plăţi), costul renunţării forţate la importuri productive aducătoare de progres tehnic, rata dobânzii la finanţarea externă pentru reconstituirea lichidităţilor – pe latura costului de oportunitate –, probabilitatea apariţiei crizelor de lichiditate, fenomene interne care măresc costul ajustărilor necesare şi care adaugă un plus utilităţii rezervelor – pe latura foloaselor deţinerii de rezerve. Concluzia era că episoadele de criză a balanţei de plăţi măresc înclinaţia marginală şi totală spre deţinerea unor rezerve valutare. Ce spuneam atunci poate fi pus în relaţie cu ce s-a întâmplat în economia globală, în ţările industrializate în ultimele decenii: o extragere masivă de rentă de către finanţă de la restul economiei; supradimensionarea sectorului financiar (în Irlanda, Marea Britanie, Islanda, SUA, Spania etc.) şi creşterea riscurilor sistemice; diminuarea competitivităţii în multe economii mature (în care s-a mizat excesiv pe industria financiară); operaţiuni recurente de salvare a industriei financiare, ce au agravat situaţia bugetelor publice şi au creat o dominanţă a fiscalului asupra politicii monetare; erodarea clasei mijlocii şi adâncirea sentimentului de frustrare socială, creşterea incertitudinii (proliferarea „lebedelor negre”/fenomenelor extreme) etc.

Cred totuşi că nu a fost subliniată suficient problema alocării resurselor din perspectiva constituirii unor tampoane (buffers) ca instrumente de apărare. Raţionamentul aici ar fi următorul: dacă teama de şocuri adverse externe (pe cale financiară) este tot mai mare, înclinaţia ţărilor care nu beneficiază de o monedă de rezervă ca monedă proprie de a avea rezerve cât mai solide creşte. Dacă aceste ţări, în ansamblu, încearcă să-şi diminueze simultan deficitele externe şi să înregistreze chiar surplusuri şi dacă încearcă să constituie stocuri de lichidităţi cât mai mari, la nivelul economiei globale putem asista nu numai la accente mercantiliste în extindere (ce pot reduce activitatea economică globală sau ritmul ei de creştere), ci şi la un volum excesiv de rezerve valutare, la un echilibru global inferior – adică o alocare globală suboptimă a resurselor.

Trebuie spus că utilizarea unui curs de schimb subevaluat ca mijloc de construcţie a avantajelor comparative trebuie să fie şi ea luată în calcul. Întrucât politicile industriale protecţioniste pornesc nu numai de la teama de şocuri, ci şi de la realitatea că teoria ricardiană/ohliană a avantajelor comparative favorizează o distribuţie statică a câştigurilor în comerţul internaţional, în funcţie de dotarea cu factori de producţie la un moment dat. Iar problema dezvoltării economice este vitală pentru ţările înapoiate, în condiţiile în care există o mare diferenţă între comerţul liber (free) şi comerţul echitabil (fair) din punctul de vedere al şanselor de surmontare a decalajelor. Însă, una peste alta, o finanţă (un sistem financiar) ce destabilizează împinge spre consolidarea rezervelor valutare, spre atingerea unor praguri care nu ar fi necesare dacă volumul şi intensitatea fluxurilor volatile nu ar fi atât de ample. Aici găsim logica aranjamentelor de la Bretton Woods şi a imposibilităţii coexistenţei autonomiei politicii monetare, stabilităţii cursurilor de schimb şi liberei circulaţii a capitalurilor.

Concluzia este că modul în care finanţa operează acum, cu funcţia ei destabilizatoare, provoacă o alocare defectuoasă a resurselor, inclusiv prin acumularea indusă de rezerve valutare necesare. Avem aici încă un argument pentru o reformă radicală a funcţionării sistemului financiar internaţional, a finanţelor globale. Această concluzie este valabilă şi pentru funcţionarea zonei euro, a Uniunii Europene.

1. Articol publicat în Ziarul Financiar, 3 iulie 2012.

2. Vezi, de pildă, „Risk and global economic architecture: Why full financial integration may be undesirable”, American Economic Review, mai 2010, pp. 388-393.

3. Revista Economică, nr. 2, 1985.

Industria financiară extrage o rentă necuvenită din economie¹

Reporterul: În opinia dumneavoastră, de ce sumele oferite de BNR prin operaţiunile repo sunt în creştere de la o săptămână la alta? Se confruntă sistemul bancar autohton cu un deficit de lichiditate?

Daniel Dăianu: Sunt câteva fenomene ce explică această situaţie; ele au început să se manifeste odată cu izbucnirea crizei financiare internaţionale. De ordin structural este dezintermedierea financiară (deleveraging), care nu s-a încheiat şi care este ilustrată de reducerea expunerii grupurilor bancare în general; tot structurală este şi creşterea înclinaţiei spre deţinere de lichiditate, ceea ce Keynes a numit „capcana lichidităţii”. Dezintermedierea este accentuată de dependenţa băncilor de la noi de liniile de finanţare de la bănci-mamă. Vedem ce înseamnă goana nebună după cota de piaţă şi neglijarea atragerii de depozite locale, subestimarea riscurilor de către bănci. Pe acest fond structural, avem volatilitate şi incertitudine mărite, ce se concretizează în ieşiri de lichidităţi speculative – ale fondurilor de risc/hedge funds (HFs) şi ale fondurilor private de investiţii/private equity funds (PEFs) – sub impactul unor şocuri, când aversiunea faţă de risc cunoaşte puseuri. În pofida acordului de la Viena şi a reeditării unor angajamente asumate de băncile ce au sucursale la noi, dezintermedierea are loc. În plus, criza din zona euro, care s-a adâncit, complică situaţia. Nu mai amintesc de asimetrii în privinţa capitalului propriu, al deţinerii de lichidităţi. Una peste alta, mecanismul de transmisie monetară, pieţele monetare, funcţionează foarte precar.

R.: Unde credeţi că merg banii luaţi de bănci prin operaţiunile repo? Este posibil ca băncile să folosească aceşti bani pentru a finanţa statul, la licitaţiile de titluri de stat organizate de Ministerul Finanţelor Publice, sau acestea cumpără euro pentru a achita liniile de credit oferite de băncile-mamă?

D.D.: Nu este un secret, se vede şi din analiza datelor că băncile locale au finanţat masiv statul. Fapt este că băncile au mai multă încredere în stat, în condiţii de criză, şi au preferat să plaseze lichidităţi în obligaţiuni suverane. Drept este că această criză a şifonat serios imaginea obligaţiunilor suverane ale ţărilor din UE ca hârtii cu risc minim, dar băncile discriminează plasamentele, în general, încă în favoarea plasamentelor în obligaţiuni suverane. Fără îndoială că se fac achiziţii de euro şi pentru onorarea unor finanţări ajunse la scadenţă, dacă nu sunt reînnoite.

R.: Fluctuaţiile cursului de schimb ar putea fi generate de operaţiunile repo?

D.D.: Da, dacă sunt suficient de importante pentru a modifica raportul dintre cerere şi ofertă pe piaţa valutară, la un moment dat. Adică nevoile proprii ale unor bănci trebuie examinate împreună cu alţi factori ce operează pe piaţă. Nu întâmplător am făcut aluzie mai înainte la activitatea fondurilor de risc şi a fondurilor private de investiţii. Putem avea şi schimbări în preferinţa deponenţilor pentru moneda locală versus euro sau alte valute.

R.: Ce riscuri ar presupune pentru sistemul bancar dacă Banca Naţională a României ar prelungi scadenţa injecţiilor de lichiditate?

D.D.: Prelungirea scadenţei injecţiilor de lichiditate ar îngreuna managementul volumului de lichiditate pe piaţă, în lipsa unor instrumente compensatorii eficace. Aş mai spune ceva: politica monetară în România şi managementul lichidităţii sunt mai greu de gestionat din cauza gradului înalt de euroizare. BNR este obligată să fie extrem de vigilentă faţă de orice exces de lichiditate, care ar pune o presiune majoră spre depreciere asupra leului. Aţi putea replica: dar despre care exces de lichiditate este vorba dacă operează „preferinţa pentru lichiditate”, capcana menţionată mai sus? Însă trebuie să distingem între preferinţa pentru leu şi preferinţa pentru valută. Aici avem un echilibru pe care BNR trebuie să-l aibă în vedere, prin toată gama de operaţiuni pe care le face. Şi în unele momente poate apărea un exces de lichiditate, evidenţiat şi de dobânzi pe piaţa interbancară.

R.: În opinia dumneavoastră, cum arată piaţa interbancară de la noi? Mai există încredere între băncile comerciale?

D.D.: Pieţele interbancare funcţionează foarte anevoios peste tot. Am văzut că împrumuturile din decembrie 2011 şi februarie 2012 ale Băncii Centrale Europene (BCE) către bănci, pe trei ani, s-au întors în cea mai mare parte la BCE. Şi nu este surprinzător să fie aşa, într-o criză financiară atât de profundă ca aceea de acum. Şi la noi piaţa interbancară funcţionează precar.

R.: Este pregătită România pentru un eventual exit al Greciei din UE? Dar pentru o destrămare a zonei euro?

D.D.: Cât de pregătită este România, în sine, poate fi judecat până la un punct. Afirm aceasta întrucât piaţa financiară europeană este extrem de integrată, prin operaţiuni transfrontaliere şi prin dominarea unor pieţe locale de către grupuri bancare străine. Ce vreau să spun este că pentru România, ca şi pentru alte ţări europene, contează mult cum se gestionează „problema elenă”, cum se limitează efectul de contagiune. Vedem, de altfel, că problema elenă nu mai deţine capul de afiş în ultimele luni. Spania şi Italia sunt obsesive. Este şi motivul pentru care s-a acceptat o capitalizare directă de către Fondul European pentru Stabilitate Financiară (European Financial Stability Facility – EFSF)/Mecanismul European pentru Stabilitate (European Stability Mechanism – ESM) a unor bănci spaniole, fără preluarea asistenţei prin bugetul public al Spaniei. Dar, ca să vă răspund mai concret la întrebare, condiţiile ce importă pentru o ţară în examinarea capacităţii de răspuns sunt: rezervele valutare pe care le are, dimensiunea dezechilibrelor (deficit bugetar şi de cont curent), volumul datoriei publice, îndatorarea externă totală, gradul de euroizare, existenţa unor linii de finanţare excepţionale (la nevoie), felul cum este percepută de pieţele financiare etc. Pentru a face faţă la un şoc teribil, la un run pe sistemul bancar, este esenţial ca o bancă centrală să poată acoperi (prin rezerve) cel puţin baza monetară. Dar nu este suficient; pentru a se evita o dezintermediere masivă în sistemul bancar intern ar trebui ca rezervele unei bănci centrale să fie aproape de volumul masei monetare. De notat că BNR are rezerve valutare care depăşesc considerabil baza monetară. Trebuie însă menţionat că o parte substanţială din aceste rezerve sunt atrase (prin împrumuturi de la Fondul Monetar Internaţional sau sub forma rezervelor minime obligatorii – RMO). Este important ca ele să fie reînnoibile. Cât priveşte o destrămare a zonei euro, un avantaj al României este că nu se află în zona euro, că are politică monetară autonomă. Nu vreau acum să intru în analiza acestui scenariu extrem. Mă rezum la a spune că, dacă s-ar produce, ţările ar fi nevoite să recurgă la măsuri extraordinare, ca în vremuri de război, mai severe şi mai neconvenţionale decât după căderea companiei Lehman Brothers. Aş adăuga că zona euro nu este o uniune monetară adevărată. Ea este mai constrângătoare în funcţionare decât regimul etalonului aur din perioada interbelică (numit de Barry Eichengreen „cătuşele de aur”) şi ştim unde a condus acela. De aceea fractura creată între nord şi sud în zona euro este mai mult decât îngrijorătoare. Iar explicaţiile legate de supraîndatorarea unor state distrag atenţia de la adevărata problemă. Întrucât supraîndatorarea privată şi erorile băncilor sunt nu mai puţin de blamat. Dacă nu îşi va reforma instituţiile şi politicile, atunci zona euro nu are şanse să reziste.

R.: Uniunea bancară poate fi răspunsul la criză?

D.D.: Ar fi un răspuns parţial. O uniune bancară pune pe tapet automat chestiunea fiscală, a aranjamentelor fiscale/bugetare. Întrucât instituţiile de reglementare şi supraveghere comune, de asistenţă (rezoluţiune a unor situaţii de avarie) implică resurse comune disponibile. De unde şi cine le va administra? Şi astfel se ajunge la problema unui buget comun, a unor emisiuni de obligaţiuni comune, a mutualizării datoriilor, chiar dacă nu imediat. Oricum, dacă va apărea o schemă de garantare colectivă a depozitelor, atunci România şi alte ţări vor avea un handicap dacă se va face numai în zona euro. Fiindcă ar putea fi indusă o deplasare de depozite (lichidităţi) din afară către zona euro (aşa cum se întâmplă acum cu deplasările înăuntrul zonei euro). Ar apărea şi o problemă legată de optimizarea capitalului propriu şi a lichidităţilor pe care unele grupuri bancare le-ar putea face în detrimentul unor ţări gazdă.

R.: Premierul Victor Ponta a declarat că are în vedere, pentru 2013, un nou sistem de taxare – introducerea cotelor diferenţiate de impozitare pe salariu, reducerea CAS-ului la angajator cu 5% şi aplicarea unei taxe pe valoarea adăugată (TVA) diferenţiate la produsele agroalimentare. Pot fi puse în aplicare aceste măsuri, fără a destabiliza principalii indicatori macroeconomici?

D.D.: Nu discut măsuri care nu sunt încă aduse laolaltă, într-un program rotund. Ce pot spune este că un nou regim fiscal, dacă va fi, trebuie să protejeze echilibrele economice. De asemenea, un program economic şi regimul fiscal trebuie să încurajeze mai mult economisirea internă, responsabilitatea individuală, o alocare a resurselor către tradables, adică bunuri şi servicii exportabile ce pot acoperi nevoile interne. Totodată, este nevoie de un sentiment de echitate privind impactul măsurilor adoptate. Peste tot în lume guvernele responsabile înţeleg că această criză reliefează nu numai o deraiere a sistemului financiar, excrescenţe ale statului social, ci şi politici care au favorizat, înainte şi în timpul crizei, unele grupuri. Date ale Organizaţiei pentru Cooperare şi Dezvoltare Economică (OCDE) arată o erodare a clasei mijlocii în ţările industrializate, o creştere a inegalităţilor, care nu sunt de bun augur pentru democraţie. De dreapta să fii şi tot nu trebuie să fii orb faţă de programele de austeritate neglijent gândite, faţă de inegalităţile periculoase, care invită extremismul politic. Este imoral să tot fie salvată o industrie financiară fără să se modifice regulile jocului, care să încerce să îndrepte ceea ce este strâmb, ca urmare a valurilor de dereglementare din ultimele decenii. Să ne gândim la scandalul recent privind modul de stabilire a LIBOR de către nişte bănci mari, ai căror directori generali executivi vorbesc de responsabilitate civică, de utilitatea publică a activităţii băncilor. Sau de pierderile de la JP Morgan, ce are vicii mari în controlul riscurilor. Industria financiară, tot mai axată pe trading, extrage o rentă necuvenită de la economia reală şi creează riscuri sistemice tot mai mari. Criza din zona euro este şi una bancară.

R.: FMI a recunoscut, în luna martie a acestui an, că măsurile de austeritate aplicate în România au întârziat revenirea economiei. Care este părerea dumneavoastră?

D.D.: Este recunoaşterea unei realităţi, şi anume că textura (conţinutul) programului de consolidare bugetară nu e un unicat, că se putea recurge şi la altă combinaţie măsuri. Şi mai trebuie spus ceva: programul adoptat în 2009 a avut carenţe de construcţie. A fost subestimată magnitudinea declinului economiei în condiţiile în care deficitele externe ale României au fost de două cifre în anii 2007-2008, cu o îndatorare externă masivă pe latura sectorului privat. Cei care făceau comparaţie cu Polonia parcă trăiau pe altă lume, neobservând diferenţe de fond. Şi nu s-a înţeles suficient importanţa funcţiei contraciclice a absorbţiei fondurilor europene. Abia la jumătatea lui 2010 s-au trezit cei de la Washington şi Bruxelles că România are necazuri mari cu absorbţia acestor resurse, ceea ce complică procesul de corecţie macroeconomică şi adânceşte tensiunile sociale. Nici nu s-au practicat condiţionalităţi privind urmărirea folosirii banilor publici. Vedem, de altfel, că în UE se acordă, prin reforma guvernanţei, o atenţie tot mai mare eficienţei utilizării resurselor publice.

R.: Ce efecte va avea asupra sistemului bancar şi asupra ratingului de ţară insolvenţa societăţii Hidroelectrica?

D.D.: Aducerea în insolvenţă a Hiodroelectricii nu ar fi trebuit să aibă loc. Când furnizezi o marfă atât de vandabilă, când ai o poziţie dominantă pe piaţă, este de negândit aşa ceva. De aceea, am reacţionat cu stupefacţie auzind ştirea. Singura raţiune pe care o găsesc la această procedură, repet, mai mult decât regretabilă este terminarea contractelor cu şmecherii, care au vitregit compania de mai bine de un miliard euro de-a lungul anilor. Dar nu trebuia să se ajungă la acest deznodământ. Aşa cum este risipit cu nonşalanţă banul public prin investiţii făcute aiurea (avem 5% din PIB alocaţi pentru bunuri de capital, ceea ce nu se vede în mare lucru…), prin achiziţii care permit unora (clientelei/prietenilor) să extragă rente necuvenite, tot aşa se întâmplă şi în administrarea unor companii de stat. Sunt de blamat cei care au aprobat încheierea acestor contracte. Iar dacă viciile vizibile sau ascunse ale acestor contracte sunt flagrante, mă întreb de ce nu au existat argumente avocăţeşti convingătoare pentru a curma derularea lor. Există şi o investigaţie a Comisiei Europene în acest sens, invocându-se „ajutorul de stat”. Nu înţeleg de ce s-au tărăgănat lucrurile atât de mult ca să se ajungă la o formulă care a alertat băncile şi a condus la reducerea ratingului companiei. Dacă, în final, contractele vor fi corectate, astfel încât Hidroelectrica să câştige peste 100 de milioane de euro anual în plus, atunci am putea spune că a meritat. Dar nu sunt convins ca este singura cale ce putea să oprească derularea contractelor în forma actuală. Şi nici nu îmi este clar ce se poate face în privinţa prejudiciilor trecute. Fiindcă, dacă Comisia Europeană vorbea de „ajutor de stat”, ar trebui să existe posibilitatea recuperării.

1. Interviu publicat în Bursa, 3 iulie 2012.

Dă-i omului (bancherului) mintea de apoi¹

Alan Greenspan, fostul şef al Federal Reserve System (Fed), a făcut o mărturisire cu mare ecou la audierile din Congresul american, în octombrie 2008, privind criza financiară: că această criză i-a zdruncinat credinţa de o viaţă în infailibilitatea pieţelor. În acelaşi registru de declaraţii memorabile trebuie pusă o declaraţie a lui Sanford Weill, fostul CEO (chief executive officer) al Citigroup; el s-a alăturat celor care apreciază că renunţarea la legislaţia Glass-Steagall în 1999 a fost o eroare (nota bene: acea legislaţie, care separă investment banking de retail, activitatea bancară obişnuită, fusese introdusă în SUA după Marea Depresiune).

Sanford Weill este unul dintre artizanii marilor grupuri (conglomeratelor) care au accentuat riscurile sistemice în contextul integrării pieţelor financiare.

Riscurile sistemice se cuvine să fie văzute nu numai prin prisma efectelor de contaminare, de transmitere în reţeaua vastă a pieţelor financiare; ele obligă şi la scrutarea mecanismelor prudenţiale interne ale băncilor. Complexitatea, ca trăsătură a pieţelor financiare „adânci”, priveşte şi ce se întâmplă în interiorul băncilor, cum îşi pot administra ele riscurile – adică prudenţialitatea internă. Scandalul Kerviel de la o mare bancă din Franţa şi alte evenimente similare au arătat carenţe de fond în activitatea de conformare la nivelul băncilor şi, ceea ce contează la fel de mult, neînţelegerea de către managementul superior a gamei de riscuri produse de jucători (traders). Nu numai că a apărut o deconectare a ce pricep executivii de la vârf privind riscurile implicate de operaţiunile de trading, ci s-au şi amplificat pericolele, în condiţiile în care această activitate a ajuns să furnizeze grosul câştigurilor. Scandalul LIBOR arată conivenţe ce merg până la bănci centrale.

Pierderile de miliarde de dolari înregistrate la biroul de trading de la Londra al JP Morgan, revelate în această vară, au produs rumoare, având în vedere reputaţia acestei bănci în materie de control al riscurilor. Episodul l-a întinat pe CEO-ul Jamie Dimon, care devenise vârf de lance al industriei financiare în demersul de a dilua prevederile legislaţiei Frank-Dodd, ce urmăreşte rereglementarea pieţelor financiare. La JP Morgan, la Sogen, ca şi în alte cazuri, s-a văzut că grupuri mari nu sunt capabile să controleze riscurile, din varii motive; mărimea este în sine o problemă, intervin apoi complexitatea operaţiunilor cu derivate, incapacitatea de a răspunde în timp util la diverse probleme. De adăugat şi high frequency trading, care încearcă să capitalizeze diferenţele de cotaţii mici prin valorificarea vitezei de efectuare a unor operaţiuni graţie unor softuri speciale. Dar acest tip de trading cauzează perturbaţii majore, accentuează volatilitatea, destabilizează; s-a văzut şi în episodul cu firma de brokeraj Knight Capital.

Andrew Haldane, directorul de cercetare al Băncii Angliei, remarca faptul că evoluţia sistemelor financiare din ultimele decenii a diminuat robusteţea lor, le-a făcut mai vulnerabile. Şi Adair Turner, care are şanse să fie viitorul guvernator al Băncii Angliei, crede acelaşi lucru. Faptul că bankingul a devenit tot mai mult trading, speculaţie (joc de cazinou), în loc de finanţare a producţiei, a mărit riscurile de contaminare la ansamblul pieţelor financiare şi, totodată, a făcut tot mai dificil de administrat riscurile la nivelul băncilor.

Am citit o declaraţie a celui desemnat de Mitt Romney să-i fie coechipier în cursa prezidenţială din SUA; Paul Ryan este cunoscut ca libertarian, care se inspiră în programul său de la Ayn Rand, o ferventă susţinătoare a pieţelor libere din anii ’50 şi ’60. Ce mi-a luat ochii este că Ryan consideră că e bine ca giganţii care cauzează riscuri sistemice şi care pot provoca mari stricăciuni să fie sparţi; adică too big to fail, ca sindrom, să fie atacat la rădăcină. Altfel spus, să fie aplicată o legislaţie antitrust în acest domeniu. Amintesc că Milton Friedman, apostol al monetarismului şi al gândirii de tip laissez-faire, remarca faptul că funcţionarea pieţelor nu ar trebui să fie împiedicată de poziţii dominante, de monopoluri. Nota bene: acest aspect este un aspect-cheie şi pentru înţelegerea ordoliberalismului, ca filosofie ce stă la baza economiei sociale de piaţă în Germania.

Am evocat câteva nume, declaraţii şi crâmpeie paradigmatice pentru a observa că şi unele voci ce susţin pieţele neîngrădite şi reglementările puţine îşi dau seama de evoluţia nefastă a pieţelor financiare în ultimele decenii. Reiau ce am subliniat deseori în paginile Ziarului Financiar în anii din urmă: avem nevoie de o legislaţie mult mai riguroasă privind pieţele financiare, sectorul bancar. Cred şi eu că se impune o separare a activităţii de investment banking de cea de retail (parţial recomandată de Comisia Vickers în Marea Britanie); că este necesară limitarea dimensiunii entităţilor bancare; că trebuie să se îngrădească activitatea de trading (vezi regulile Volcker în SUA) şi să se reducă leverage-ul (îndatorarea); fondurile de risc şi de investiţii private (PEFs), tot shadow banking sector (sectorul bancar din umbră), să fie şi ele reglementat sever.

Prin natura sa, activitatea bancară intră în aria utilităţilor publice; reglementarea acestei activităţi nu poate fi lăsată la mâna şefilor acestei industrii (adică să fie capturată). Cred totodată că bankingul trebuie să fie mai simplu, mai apropiat de economia reală, reîmbibat cu principii etice; numai astfel va putea recâştiga încrederea cetăţenilor şi firmelor.

1. Articol publicat în Ziarul Financiar, 24 august 2012.