Sue Monk Kidd, The Secret Life of Bees

Copyright © Sue Monk Kidd, 2002

All rights reserved including the right of reproduction on whole or in part or in any form.

This edition published by arrangement with Viking, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6492-4

ISBN PDF: 978-973-46-6493-1

ISBN print: 978-973-46-6427-6

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Considerată de critică o adevărată urmaşă a lui Carson McCullers, scriitoarea americană SUE MONK KIDD s-a născut în 1948 în Sylvester, statul Georgia. Romanul ei de debut, Viaţa secretă a albinelor (2002), a cunoscut un succes fulminant. Cartea a rămas peste o sută de săptămîni pe lista de bestselleruri a New York Times, s-a vîndut în peste paisprezece milioane de exemplare, a fost tradusă în treizeci şi şase de limbi şi ecranizată. A mai scris romanele The Mermaid Chair (2005) şi The Invention of Wings (2014), precum şi volumul de memorii şi călătorii Traveling with Pomegranates: A Mother-Daughter Story (2009, împreună cu fiica sa, Ann Kidd Taylor).

Pentru fiul meu, Bob,

și pentru Ann și Sandy,

cu toată dragostea mea

Matca este cea care asigură unitatea stupului; dacă ea dispare, albinele lucrătoare îi vor simţi absenţa imediat. După câteva ore, sau chiar mai puţin, acestea încep să prezinte simptomele inconfundabile ale „lipsei de regină“.

Omul şi insectele

Capitolul unu

Noaptea stăteam întinsă în pat și le priveam intrând prin crăpăturile din peretele camerei mele, zburând în cerc pe lângă mine, scoţând acel sunet ascuţit de elice, acel „zzzzzzzz“ pe care mai mult îl simţeam decât îl auzeam. Mă uitam la aripioarele lor, care străluceau în întuneric de-ai fi zis că sunt nişte bucăţele de crom, şi simţeam o nelinişte ciudată în piept. Felul în care zburau albinele, fără să caute vreo floare, zburând doar de dragul zborului, mă înduioşa.

Ziua, le auzeam săpându-şi tunelele prin pereţii dormitorului meu; aveam impresia că în camera alăturată se afla un radio mergând în gol şi-mi închipuiam pereţii transformându-se în faguri din care mierea începea să curgă pentru mine.

Albinele au apărut în 1964, în vara în care am împlinit paisprezece ani, şi de atunci viaţa mea a apucat-o într-o altă direcţie – una cu totul și cu totul diferită. Acum, când stau şi-mi amintesc de asta, cred că albinele au venit la mine. Au venit aşa cum a venit Arhanghelul Gabriel la Fecioara Maria şi au adus cu ele lucruri la care nu m-aş fi gândit niciodată. Ştiu că e o dovadă de mândrie deşartă să-mi compar viaţa cu a ei, dar nu cred că s-ar supăra; am să vorbesc şi despre asta, dar acum e de-ajuns să spun că, în ciuda a tot ceea ce s-a întâmplat în acea vară, iubesc albinele la fel de mult ca întotdeauna.

1 iulie 1964. Stăteam întinsă în pat, aşteptând să apară albinele, gândindu-mă la ce-mi spusese Rosaleen atunci când îi pomenisem despre vizitele nocturne: „Albinele roiesc când stă să moară cineva“.

Rosaleen muncea la noi încă de când murise mama. Tata – căruia-i spuneam T. Ray, căci „tată“ nu i se potrivea deloc – o descoperise în livada de piersici unde muncise până atunci. Avea o faţă mare şi rotundă, un trup care semăna teribil de mult cu un coteţ de câine şi era atât de neagră, încât noaptea părea a izvorî din pielea ei. Trăia singură într-o căsuţă, undeva în pădure, nu departe de noi, şi venea în fiecare zi să gătească, să ţină casa curată și să aibă grijă de mine. Rosaleen nu avusese niciodată copii; aşa se face că, în ultimii zece ani, am fost pentru ea un soi de căţeluş.

„Albinele roiesc când stă să moară cineva.“ Era doldora de idei trăsnite pe care nu le luam deloc în seamă, dar acum, stând în pat și gândindu-mă, am început să mă întreb dacă nu cumva albinele îmi prevesteau moartea. Sincer, perspectiva nu mă înspăimânta foarte tare. Ar fi putut să vină toate de-a dreptul şi să mă înţepe până-mi dădeam duhul, că tot n-ar fi fost lucrul cel mai rău care mi s-ar fi putut întâmpla. Cei care cred că nimic nu e mai îngrozitor decât moartea nu ştiu nimic despre viaţă.

Mama a murit când aveam patru ani. E firesc să mori, dar, atunci când aduceam vorba despre asta, cei din jur începeau dintr-odată să-şi privească unghiile cu multă insistenţă sau să caute vreun obiect inexistent pe cer și păreau să nu mă audă. Câteodată însă, câte un suflet milostiv găsea de cuviinţă să îmi spună: „Încearcă să uiţi asta, Lily. A fost doar un accident, n-a fost vina ta“.

Am stat trează toată noaptea şi m-am gândit la cum ar fi dacă aş muri şi aş ajunge lângă mama, în rai. Atunci când aş întâlni-o, i-aş spune: „Iartă-mă, mamă. Te rog, iartă-mă“, iar ea m-ar săruta până m-ar învineţi și mi-ar spune că nu am fost eu de vină. Mi-ar spune asta vreme de zece mii de ani.

Iar în următorii zece mii de ani m-ar pieptăna. Mi-ar aranja părul atât de frumos, încât toţi cei din rai şi-ar lăsa baltă harpele și n-ar mai face altceva decât să se uite la mine. Fetele orfane de mamă se cunosc după păr. Părul meu creştea în cel puţin unsprezece direcţii diferite, iar T. Ray fireşte că nu avea de gând să-mi cumpere bigudiuri, aşa încât nu-mi rămânea decât să-l înfăşor pe conservele micuţe de sirop de struguri Welch, ceea ce mă îmbolnăvise de insomnie. Întotdeauna aveam de ales între a avea un păr cât de cât arătos şi a-mi petrece nopţile dormind.

Am hotărât să nu-i spun nimic mamei despre cum era să trăieşti cu T. Ray, cel puţin nu în primele patru-cinci secole. Era ursuz tot timpul, dar mai ales vara, când muncea în livezile de piersici de dimineaţă până seara. În general, mă străduiam să nu-i stau în cale. Nu se arăta blând decât cu căţeluşa lui, Snout, care dormea alături de el, în pat, şi pe care o mângâia pe burtă de fiecare dată când se rostogolea pe spate. Am văzut-o pe Snout făcând pipi pe cizmele lui, fără ca el să-şi iasă din fire.

Îl rugasem de multe ori pe Dumnezeu să-l ajute cumva pe T. Ray. De patruzeci de ani se ducea la biserică, dar asta nu-l ajuta cu nimic, dimpotrivă – lucrurile mergeau din rău în mai rău. În mod normal, Dumnezeu ar fi trebuit să intre la idei.

După o vreme, m-am dezvelit. Nu se auzea nici un sunet în cameră, nu era nici o albină pe nicăieri. Mă uitam tot timpul la ceasul de pe dulap, întrebându-mă de ce întârziau atât.

În cele din urmă, către miezul nopţii, când abia dacă-mi mai puteam ţine ochii deschişi, s-a stârnit un bâzâit într-un colţ al camerei, un bâzâit atât de gros, încât s-ar fi zis că e o mâţă care toarce. Peste câteva clipe, pe perete au apărut umbre micuţe, iar aripile au început să scânteieze în întuneric. Sunetul a crescut în întuneric până când a umplut toată camera, până când aerul pe care-l respiram a prins viaţă. Albinele au început să roiască în jurul meu, ca și cum m-aş fi aflat în ochiul unei furtuni. Bâjbâitul era atât de puternic, încât abia dacă mă mai auzeam gândind.

Mi-am înfipt unghiile în palme până mi-a dat sângele. Atunci când te afli într-o cameră plină cu albine, ai toate şansele să fii înţepat, şi nu o singură dată.

Şi totuşi, era o privelişte rară. Dintr-odată, mi-a trecut prin minte că nu se putea să n-o arăt nimănui, chiar dacă prin preajmă nu se afla decât T. Ray. Şi dacă s-ar fi nimerit să-l înţepe vreo câteva sute de albine, ei bine, ar fi fost un fapt regretabil.

Am alunecat încet din pat, apoi m-am repezit către uşă direct prin roiul de albine. L-am trezit împungându-l cu un deget în braţ, la început mai încet, apoi din ce în ce mai tare, minunându-mă de cât de tare îi era carnea.

T. Ray a sărit din pat, doar în chiloţi. L-am tras de mână până în camera mea, în vreme ce el îmi descria, zbierând, ce-ar fi urmat să mi se întâmple dacă nu era vorba de ceva al naibii de important, iar Snout lătra din toate puterile, sărind pe lângă noi de parcă am fi fost la vânătoare de porumbei.

— Albine! am strigat. E un roi de albine la mine în cameră!

Dar, când am ajuns acolo, dispăruseră în ziduri, ca şi când ar fi ştiut că nu eram singură. Poate n-aveau, pur şi simplu, chef să-şi irosească înţepăturile pe el.

— La dracu’, Lily, ce-nseamnă asta?

M-am holbat la pereţi, apoi m-am vârât până şi sub pat și m-am rugat din tot sufletul să apară măcar o albinuţă, una mică.

— Erau aici, am spus. Zburau peste tot.

— Îhî și era şi-o afurisită de turmă de bizoni, nu?

— Ascultă, i-am spus. Poţi să le-auzi bâzâind.

Îşi ciuli urechea în direcţia peretelui, făcând pe seriosul.

— N-aud nimic, spuse, rotindu-şi degetul în dreptul tâmplei. Cre’ c-or fi ieşit din ceasu’ ăla cu cuc pe care-l ai în loc de cap. Mai scoală-mă o dată din somn, Lily, și pun mâna pe cojile de nuci, auzi tu?

Acestea erau un instrument de tortură la care numai T. Ray s-ar fi putut gândi. Am tăcut imediat.

Dar nu puteam să las povestea să se termine aşa, cu T. Ray crezând că sunt atât de disperată încât să inventez poveşti cu albine doar ca să-i atrag atenţia. Aşa stând lucrurile, am hotărât să prind câteva albine într-un borcan cu care să mă prezint în faţa lui T. Ray – „Tot mai crezi că a fost o invenţie?“.

Prima și singura amintire pe care o am cu mama e din ziua în care a murit. Am încercat multă vreme să-mi amintesc cum era mama înainte de acea zi, să mi-o amintesc învelindu-mă seara, înainte de culcare, sau citindu-mi aventurile unchiului Wiggly, sau atârnându-mi hainele la uscat lângă cuptor, în vreo dimineaţă rece de iarnă. M-aş fi bucurat chiar şi de o amintire cu ea rupând o nuia dintr-un tufiş şi fugărindu-mă prin curte.

A murit pe 3 decembrie 1954. Cuptorul se încinsese atât de tare și era atât de cald în casă, încât mama îşi scosese flanela, rămânând într-o bluză cu mânecă scurtă, și trăgea de zor de fereastra înţepenită din camera ei, încercând s-o deschidă. În cele din urmă, a renunţat, oftând.

— Eh, cred că o să ne coacem naibii aici.

Avea un păr negru şi des, cu bucle care păreau să-i ascundă faţa – faţă pe care nu reuşeam să o întrezăresc, deşi în rest îmi amintesc până şi cel mai mic detaliu.

M-am întins spre ea, iar ea m-a luat în braţe, spunând că sunt prea mare ca să mă mai ţină aşa şi totuşi ţinându-mă. Mirosul ei m-a învăluit în clipa în care m-a ridicat.

Mirosul mi-a rămas în minte după aceea; era la fel de pătrunzător ca acela de scorţişoară. Multă vreme am mers periodic la magazinul de parfumuri din Sylvan şi am mirosit toate parfumurile pe care am pus mâna, încercând să-l găsesc pe al mamei. De fiecare dată când apăream, vânzătoarea se prefăcea surprinsă – „Ia te uită cine-a venit pe la noi!“ –, de parcă nu fusesem acolo cu câteva zile în urmă, mirosind cu încrâncenare fiecare sticluţă. Shalimar, Chanel No. 5, White Shoulders.

— Aveţi ceva nou? întrebam eu.

Nu avea niciodată.

Am fost de-a dreptul şocată atunci când, descoperind că profesoara mea din clasa a cincea avea acelaşi miros ca mama, mi-a dezvăluit că nu era decât cremă Ponds Cold.

În după-amiaza în care a murit mama, pe podea era o valiză deschisă, chiar lângă fereastra înţepenită. Mama îşi făcea de lucru prin garderobă, scoţând lucruri și trântindu-le în valiză, fără să se obosească să le împăturească.

M-am strecurat pe lângă ea în garderobă şi m-am pierdut printre rochii, pantaloni şi molii moarte, în întuneric şi praf, până în fund, unde erau cizmele lui T. Ray, mirosind a noroi şi a piersici. Mi-am vârât mâinile într-o pereche de pantofi albi cu tocuri înalte și am început să-i lovesc unul de celălalt.

Uşa garderobei vibra de fiecare dată când cineva urca scările de dedesubt; aşa mi-am dat seama că urca T. Ray. Undeva, pe deasupra, auzeam cum fâşâiau hainele, în vreme ce mama le smulgea de pe umeraşe.

— Mai repede, a zis.

Când încălţările lui au clămpănit în cameră, mama a oftat; aş fi jurat că-şi ţinuse răsuflarea până atunci. E ultimul lucru pe care mi-l amintesc limpede – răsuflarea ei coborând până la mine ca o paraşută micuţă, prăbuşindu-se pe podea, fără să lase vreo urmă printre grămezile de pantofi.

Nu-mi amintesc ce şi-au spus – ştiu doar că erau furioşi amândoi şi că aerul din încăpere devenise înţepător. Mai târziu, m-am gândit la nişte păsări prinse într-o încăpere, care zboară orbeşte de colo-colo, încercând să treacă prin geamul ferestrei, izbindu-se una de cealaltă. M-am ascuns cât mai adânc în grămada de haine, sugându-mi degetele, simţind gustul de pantofi, de picioare.

Am fost trasă afară. Nu-mi amintesc ce mâini m-au scos de acolo, dar m-am trezit în braţele mamei, învăluită în mirosul ei. M-a mângâiat pe păr, şoptindu-mi:

— Nu-ţi fie frică!

Dar, chiar atunci, T. Ray m-a smuls din braţele ei. M-a dus până la uşă și m-a aşezat pe podea, în capul scărilor.

— Du-te în camera ta!

— Nu vreau, am strigat, încercând să trec pe lângă el, să ajung la mama.

— Treci imediat în nenorocita aia a ta de cameră! a urlat el, îmbrâncindu-mă.

M-am lovit cu spatele de zid, apoi am căzut în patru labe. Am ridicat privirea și am văzut-o pe mama alergând prin cameră. Alergând către el, ţipând.

— Las-o în pace!

M-am ridicat, urmărindu-i cu privirea prin aerul care părea biciuit. L-am văzut apucând-o de umeri şi zgâlţâind-o, în vreme ce capul ei se clătina înainte și înapoi. Avea buzele albe.

Şi apoi – acum amintirile încep să se înceţoşeze – mama s-a smuls din strânsoarea lui și a fugit în garderobă, departe de mâinile care încercau s-o apuce, căutând ceva pe raftul de sus.

Când am zărit pistolul în mâna ei, am luat-o la goană către ea, împiedicându-mă, încercând să-l salvez pe T. Ray, să ne salvez pe toţi.

Din acel moment, timpul a început să curgă altfel. Amintirile pe care le mai am despre acele momente sunt limpezi, dar răzleţe. Doar pistolul lucind ca o jucărie în mâna ei, T. Ray smulgându-i-l din mână şi aruncându-l pe podea, eu aplecându-mă să-l ridic şi zgomotul care m-a asurzit.

Asta e tot ce ştiu despre mine acum. Ştiu că ea era tot ce îmi doream și că am pierdut-o din vina mea.

Eu și T. Ray locuiam pe lângă Sylvan, Carolina de Sud. Vreo trei mii de locuitori, livezi de piersici și biserici baptiste. Asta era tot.

La intrarea în fermă era o pancartă mare pe care scria: LIVEZILE DE PIERSICI OWENS, pe un fond portocaliu, oribil. Uram pancarta aceea din toată inima. Dar nici măcar pancarta nu se putea compara cu piersica uriaşă, cocoţată pe un stâlp înalt de vreo douăzeci de metri, aflat chiar în spatele porţii. La şcoală, toţi îi spuneau Fanny cea Mare – de fapt, îi spuneau cu totul altfel, folosind un cuvânt pe care prefer să nu-l aştern pe hârtie. Aşa cărnoasă cum era, dar mai ales din pricina liniei care o despărţea în două, piersica semăna leit cu un dos. Rosaleen zicea că T. Ray stătea cu fundu’ la lume, şi nu pot decât să-i dau dreptate.

Nu-i plăceau petrecerile, în pijamale sau unde se dansa, ceea ce nu era o problemă, din moment ce nimeni nu mă invita niciodată la vreuna, dar refuza până şi să mă ducă în oraş cu maşina, la meciurile de fotbal, la adunări sau la şedinţele de spălat maşini ale clubului Beta, care aveau loc în fiecare sâmbătă. Nu-i păsa că purtam haine pe care mi le croiam singură, la şcoală, în orele de atelier – bluze de bumbac cu fermoarele aşezate aiurea sau fuste care atârnau pe mine ca rufele pe sârmă, haine pe care le purtau numai fetele penticostale. Aş fi putut la fel de bine să-mi lipesc un afiş pe spate – NU SUNT LA MODĂ ȘI N-AM SĂ FIU NICIODATĂ.

Iar eu aveam mare nevoie de tot ajutorul pe care mi-l putea da moda, având în vedere că nu-mi spusese nimeni niciodată: „Lily, ce fetiţă drăguţă eşti!“ – în afară de doamna Jennings, pe care o întâlneam la biserică şi care era oarbă cu acte.

Mă uitam nu numai în oglinzi, ci și în vitrinele magazinelor şi în televizor când nu era pornit, încercând tot timpul să-mi dau seama ce se mai putea face cu mine. Aveam părul negru, ca al mamei, dar, în loc să fie frumos ca al ei, era o claie dezordonată şi, în plus, aveam o bărbie minusculă. Speram să-mi crească în cele din urmă, aşa cum începuseră să-mi crească și sânii, dar am descoperit după o vreme că lucrurile nu se petreceau la fel şi cu bărbia. Aveam totuşi ochi frumoşi, ca ai Sophiei Loren, dar, chiar şi aşa, nici măcar băieţii care-şi purtau părul într-o chică încleiată straşnic cu ulei de păr şi care aveau piepteni prin buzunarele de la cămaşă nu păreau să fie atraşi de mine – şi ăştia erau cei săraci.

De la gât în jos, lucrurile stăteau ceva mai bine, dar degeaba, de văzut nu se vedea nimic. Erau la modă deux-pieces-urile cu fuste scurte până la jumătatea coapsei, din caşmir sau lână ecosez, dar T. Ray spunea că mai degrabă s-ar fi transformat iadul într-un sloi de gheaţă decât să ies din casă îmbrăcată în halul ăla – aveam chef să rămân borţoasă ca Bitsy Johnson, căreia aproape că i se vedea fundul pe stradă, aşa de scurtă îi era fusta? N-am nici cea mai mică idee de unde aflase despre Bitsy, dar erau adevărate ambele chestii – și cea cu fustele, şi cea cu copilul. Nu era decât o coincidenţă nefericită, nimic altceva.

Rosaleen ştia chiar mai puţine lucruri despre modă decât T. Ray, şi când era frig – Doamne Isuse Hristoase, fie-ţi milă de mine – mă trimitea la şcoală cu izmene groase pe sub fustele mele penticostale.

Nu uram nimic pe lume mai mult decât bisericuţele de fete care încetau brusc să mai turuie atunci când treceam eu. Am început să-mi storc coşurile cu multă conştiinciozitate, iar atunci când se întâmpla să nu am nici unul, îmi rodeam pieliţele din jurul unghiilor până-mi dădea sângele. Mă gândeam atât de mult la cum arăt și cum mă port, încât aveam impresia că mai degrabă mă prefăceam că sunt o fată în loc să fiu, cu adevărat, fată.

Speram ca şcoala de machiaj și maniere care se ţinea la Clubul Doamnelor să mă ajute cu ceva, dar nu m-au primit acolo pentru că nu aveam nici o mamă, bunică sau mătuşă care să-mi dea un trandafir alb la ceremonia de absolvire. Nu ar fi fost conform regulamentului s-o facă Rosaleen. Am plâns până am vomitat în chiuvetă.

— Lasă, lasă, că eşti drăguţă şi-aşa, mi-a spus Rosaleen, spălând chiuveta. Nu-ţi trebe să te duci la şcoala lor de cucoane cu nasu’ pe sus ca să fii frumoasă.

— Ba da, i-am răspuns. Acolo te-nvaţă de toate. Te-nvaţă cum să mergi, și cum să te-ntorci, și cum să îţi ţii picioarele atunci când stai jos, şi cum să te urci în maşină, și să torni ceaiul, şi să-ţi scoţi mănuşile…

Rosaleen se holbă şi pufni, umflându-şi obrajii.

— Doamne ’mnezeule din ceruri, făcu ea.

— Și cum să pui florile în vază, să vorbeşti cu băieţii, să-ţi pensezi sprâncenele, să te razi pe picioare și să te dai cu ruj…

— Și să vă vărsaţi maţele frumos în chiuvetă, asta nu vă-nvaţă? întrebă ea.

Câteodată o uram din tot sufletul. O uram pur și simplu.

În dimineaţa de după povestea cu T. Ray şi albinele, Rosaleen stătea în uşa camerei mele, privindu-mă cum vânam o albină cu un borcan. Avea gura căscată şi i se vedea limba roşie ca un soare la răsărit.

— Ce faci cu borcanu’ ăla?

— Prind albine ca să i le arăt lui T. Ray, să nu mai creadă că scornesc poveşti.

— Doamne, ţine-mă!

Venea de pe verandă, unde curăţase fasole, şi fruntea îi era plină de broboane de sudoare. Îşi aranjă rochia, descoperindu-şi încă puţin pieptul, mare şi moale ca pernele de pe canapea.

Albina a aterizat pe harta statului, pe care o ţineam agăţată pe perete. Am urmărit-o mergând de-a lungul coastelor Carolinei de Sud, pe Autostrada 17. Am trântit buza borcanului de perete, prinzând-o chiar între Charlestown şi Georgetown. Când am pus capacul, albina a început să zboare în cerc, izbindu-se de sticlă din toate puterile și făcând un zgomot care îmi aducea aminte de grindina care se izbea, câteodată, de ferestre.

Aranjasem borcanul pe cât de bine putusem, cu petale cărnoase şi pline de polen şi cu suficiente găuri în capac, astfel încât să fiu sigură că albina n-avea să moară, căci, din câte ştiam, oamenii renasc în pielea animalelor pe care le-au ucis.

Mi-am apropiat borcanul de nas.

— Vino și uită-te cum se luptă, i-am spus lui Rosaleen.

Când a intrat în încăpere, mirosul ei a ajuns până la mine, greu şi iute ca al tutunului de mestecat pe care tocmai şi-l vâra în gură. Ţinea în mână o cană micuţă, cu o toartă prin care îşi petrecuse degetul. Am privit-o îndesându-şi tutunul între dinţi şi gingie, apoi întredeschizându-şi buzele, care semănau acum cu petalele unei flori, și trimiţând în cană un jet de lichid negru.

Se uita la albină, clătinând din cap.

— Dacă te-o înţepa vreuna, să nu vii la mine să plângi, că n-o să-mi pese, făcu ea.

Minţea.

Eram singura care ştia că, în ciuda privirii ei de vultur, avea o inimă mai gingaşă ca o floare și mă iubea până peste poate.

Nu ştiusem asta înainte să împlinesc opt ani, când, de ziua mea, îmi cumpărase de la piață o pasăre mică vopsită pentru Paşti. O zărisem într-un colţ al ţarcului unde o ţineau; avea culoarea strugurilor negri şi nişte ochişori mici și trişti care o căutau peste tot pe maică-sa. Rosaleen m-a lăsat s-o iau acasă şi chiar s-o aduc în sufragerie, unde am aruncat pe jos nişte seminţe pentru ea, fără să aud vreun cuvânt de reproş.

Puiul îşi lăsa peste tot găinaţul violet, probabil din pricina vopselei care începea să îi intre în corp. Abia începusem să-l adunăm, când T. Ray a dat buzna înăuntru, ameninţând să arunce pasărea direct în tigaie şi să o dea afară pe Rosaleen din pricina idioţeniei ei. A încercat să prindă puiul cu mâinile lui pline de ulei de motor, dar Rosaleen s-a înfipt în faţa lui, măsurându-l de sus până jos.

— Sunt lucruri mai rele în casa asta decât găinaţu’ de pasăre. Nu te atingi dă puiu’ ăsta!

T. Ray aproape că a ieşit din încăpere în vârful picioarelor. „Mă iubeşte“, mi-am spus. Era pentru prima oară când îmi trecea prin cap o idee atât de bizară.

Nimeni nu ştia ce vârstă avea Rosaleen, din moment ce nu avea certificat de naştere. Îmi spunea că se născuse ba în 1909, ba în 1919, după cum avea chef. Ştia însă unde se născuse – în McClellanville, Carolina de Sud, unde mama ei împletea coşuri de nuiele şi le vindea la marginea drumului.

— Cum vând eu piersicile, am spus.

— Ba deloc, mi-a răspuns. Tu n-ai şapte copii de hrănit din asta.

— Ai şase fraţi şi surori?

Dintotdeauna fusesem convinsă că, în afară de mine, nu mai avea pe nimeni pe lume.

— Am avut, da’ acu’ nu mai ştiu pe unde-or fi.

Îşi alungase bărbatul la trei ani după ce se măritase, din pricină că era beţiv. Îi plăcea să spună despre el: „Dacă-i luai mintea și i-o dădeai la o pasăre, biata orătanie ar fi zburat de-a-ndoaselea“. Mă întrebam deseori ce-ar face o pasăre cu mintea lui Rosaleen. Până la urmă am decis că te-ar fi bombardat cu găinaţ jumătate din timp, iar cealaltă jumătate şi-ar fi petrecut-o prin cuiburi abandonate, cu aripile întinse protector.

Câteodată visam cu ochii deschişi la o Rosaleen albă, care s-ar fi măritat cu T. Ray şi ar fi devenit mama mea adevărată. Altădată, eu eram neagră, iar Rosaleen mă găsea într-un lan de porumb și mă adopta. Din când în când, mă gândeam cum ar fi să trăim într-o ţară străină ca New York-ul, unde Rosaleen m-ar fi putut adopta fără să trebuiască să-şi schimbe cineva pielea.

Pe mama o chema Deborah. Pentru mine, era cel mai frumos nume din lume, deşi T. Ray refuza să-l pronunţe. Dacă mă auzea pe mine spunându-l, se schimba imediat la faţă şi arăta de parcă era gata să înjunghie pe cineva. Odată l-am întrebat când era ziua ei și ce prăjituri îi plăceau și mi-a spus să tac din gură. Când l-am întrebat a doua oară, a pus mâna pe un borcan cu gem de afine și l-a aruncat direct în dulapul din bucătărie. Şi acum mai sunt pete albastre pe el.

Am reuşit să aflu totuşi câte ceva – că mama era îngropată în Virginia, de unde venise, de pildă. M-am bucurat la culme, crezând că-mi găsisem măcar o bunică. Mi-a spus că mama nu avusese fraţi, iar părinţii ei muriseră de mult. Evident. Odată, strivind un gândac în bucătărie, mi-a spus că mama petrecea ore întregi ademenind gândacii să iasă din casă cu firimituri de biscuiţi şi brioşe și că înnebunea doar la gândul că ar putea omorî un gândac.

Mi se făcea dor de ea de la cele mai ciudate lucruri. Sutienele pentru sport, de pildă. Pe cine să întreb despre ele? Şi cine altcineva ar fi putut să înţeleagă ce însemna pentru mine să dau o probă pentru echipa de majorete? Cu siguranţă că nu T. Ray. Dar ştiţi când mi-a fost dor de ea cel mai mult? Atunci când m-am trezit într-o dimineaţă cu o pată ca o petală de trandafir pe chiloţei. Am fost foarte mândră de ea, dar nu o puteam arăta nimănui; nimănui în afară de Rosaleen.

La scurtă vreme după aceea, am găsit prin pod o pungă de hârtie capsată. În ea erau ultimele urme ale mamei.

Era o fotografie a unei femei într-o rochie în culori deschise, stând în faţa unei maşini vechi. Avea o expresie care spunea: „Să nu-ndrăzneşti să faci poza asta“, dar se vedea că îşi dorea exact contrariul. Am văzut atâtea poveşti în acea fotografie, am văzut cum aştepta în faţa maşinii ca dragostea să vină la ea, am văzut cât de nerăbdătoare era.

Am aşezat-o lângă o fotografie care îmi fusese făcută când terminasem clasa a opta, căutând asemănări. Nici ea nu avea bărbie, dar era mai drăguţă decât majoritatea femeilor pe care le văzusem, ceea ce-mi dădea mari speranţe pentru viitor.

În pungă mai erau nişte mănuşi albe, de bumbac, îngălbenite de vreme. Scoţându-le din pungă, mi-am spus: „Mâinile ei au fost aici“. Acum îmi pare ceva prostesc, dar într-o noapte le-am umplut cu ghemotoace de bumbac și le-am strâns în mâini până am adormit.

Obiectul cel mai misterios din pungă era o iconiţă de lemn a Fecioarei Maria. Am recunoscut-o, deşi pielea îi era neagră, doar cu puţin mai deschisă la culoare decât a lui Rosaleen. Arăta de parcă ar fi decupat cineva o imagine a Mariei dintr-o carte, ar fi lipit-o pe o bucăţică de lemn şi ar fi lăcuit-o. Pe spatele icoanei, cineva scrisese: „Tiburon, S.C.“.

Se fac doi ani de când am îngropat totul în livadă, într-o cutie de tinichea. Le-am îngropat într-un loc secret, printre copaci, un loc de care nu ştia nici măcar Rosaleen. Mă duceam acolo încă înainte de a învăţa să-mi leg şireturile. La început, mă ascundeam acolo pentru a scăpa de T. Ray și de răutatea lui sau de amintirea acelei după-amiezi în care se descărcase pistolul, dar mai târziu am început să merg acolo, câteodată imediat ce T. Ray se ducea la culcare, doar ca să stau întinsă printre copaci și să fiu numai cu mine însămi. Era bucăţica mea de pământ, refugiul meu.

Pusesem lucrurile mamei în cutia de tinichea și le îngropasem acolo într-o noapte, la lumina lanternei. Eram prea speriată ca să le păstrez la mine în cameră, chiar și ascunse în fundul unui sertar. Mi-era teamă că T. Ray le-ar fi descoperit lipsa şi mi-ar fi întors camera cu fundul în sus, căutându-le. Nu voiam să mă gândesc la ce mi s-ar fi putut întâmpla dacă le-ar fi găsit printre lucrurile mele.

Din când în când, merg în livadă şi dezgrop cutia. Mă întind pe iarbă, printre copaci, purtând mănuşile, privind fotografia, zâmbind. Citind de mii de ori cuvintele „Tiburon, S.C.“ de pe spatele icoanei, mirându-mă de cât de ciudate sunt literele și întrebându-mă ce fel de oraş o fi Tiburon. Odată, l-am căutat pe hartă şi am descoperit că era la mai puţin de două ore distanţă. Oare mama cumpărase icoana de acolo? Mi-am promis ca, într-o zi, după ce voi fi crescut, să iau autobuzul până acolo. Voiam să merg peste tot pe unde fusese mama.

După povestea cu albina și borcanul, mi-am petrecut toată după-amiaza la marginea drumului, vânzând piersicile lui T. Ray. Era cea mai neplăcută slujbă de vară pe care o poate avea o fată de vârsta mea – ore întregi într-o gheretă cu trei pereţi şi un acoperiş de tablă.

Stăteam pe o navetă de coca-cola şi mă uitam cum trec camionetele, otrăvită de gazele de eşapament și de plictiseală. De obicei, toată lumea cumpăra piersici în după-amiezile de joi, când femeile se pregăteau pentru tartele cu fructe de duminică, dar acum nu oprea nimeni.

T. Ray nu mă lăsa să iau cu mine cărţi, iar dacă reuşeam să aduc una, ascunsă sub bluză, Orizont pierdut de pildă, se găsea întotdeauna cineva ca doamna Watson de la ferma vecină, care să-i spună lui T. Ray, duminica, la biserică: „Am văzut-o pe fiică-ta la tarabă, citea ca o apucată. Trebuie că eşti tare mândru de ea“.

Iar T. Ray aproape că mă omora.

Ce fel de om poate să urască atât de mult cărţile? Cred că se temea ca nu cumva să încep să visez la colegiu, care, după părerea lui, era o cheltuială inutilă când venea vorba de fete – chiar dacă fetele în cauză obţineau punctajul maxim la testele de engleză, ca mine. Testele de matematică erau altă poveste, dar, mă rog, nu poţi să le ştii pe toate.

Eram singura din clasă care nu mormăia înciudată atunci când doamna Henry ne obliga să citim încă o piesă de Shakespeare. Mă rog, mă prefăceam că mormăi, dar în realitate eram la fel de încântată ca și când aş fi fost aleasă Regina Piersicilor din Sylvan.

Până să apară doamna Henry, crezusem cu tărie că o şcoală de machiaj și maniere era cel mai bun lucru pe care l-aş fi putut face pentru cariera mea. Odată, studiindu-i faţa, i-am spus că, dacă ar fi fost clienta mea, i-aş fi aplicat un fond de ten franţuzesc care ar fi făcut minuni, iar ea mi-a răspuns:

— Lily, nu faci decât să-ţi baţi joc de inteligenţa ta. Chiar nu-ţi dai seama cât eşti de deşteaptă? Ai putea să devii profesor universitar sau să scrii cărţi. Termină cu prostiile astea cu şcoala de machiaj.

A trecut o lună întreagă până am reuşit să trec peste şocul pe care îl avusesem aflând că am şanse reale să fac ceva în viaţă. Ştiţi cât de mult le place adulţilor să întrebe: „Mda… şi ce-ai să te faci când ai să fii mare?“. Uram întrebarea asta din tot sufletul, dar, dintr-odată, am început să le spun tuturor, inclusiv celor cărora puţin le păsa, că aveam de gând să devin profesor și să scriu cărţi.

Am păstrat caietele în care scriam în acea perioadă. O vreme, în tot ce scriam apărea, la un moment dat, un cal. După ce am citit Ralph Waldo Emerson la şcoală, am scris Filozofia mea de viaţă, care ar fi trebuit să fie o carte, dar s-a încheiat după trei pagini. Doamna Henry mi-a spus că ar fi fost mai bine să trec de vârsta de paisprezece ani înainte de a avea o filozofie.

Spunea că singura mea şansă era o bursă şi îmi împrumuta cărţi în vacanţa de vară. De câte ori mă vedea deschizând vreuna, T. Ray mă întreba: „Cin’ te crezi, Julius Shakespeare?“.

Omul credea cu tărie că aşa îl chema pe Shakespeare, și dacă vă gândiţi că ar fi trebuit să-l corectez, atunci nu ştiţi nimic despre arta de a supravieţui. Mă poreclise Don’şoara Brown Nasu’-n-Cărţi şi câteodată îmi spunea Don’şoara Emily-Cap-Mare-Diction. Voia să spună Dickinson, dar, după cum am mai zis, era mai bine să nu încerc să-i explic nimic.

Atunci când vindeam piersici, îmi petreceam timpul compunând poezii în minte – asta din lipsă de cărţi –, dar în după-amiaza aceea nu aveam destulă răbdare pentru asta. M-am mulţumit să stau și să urăsc taraba de piersici, să o urăsc cât puteam de mult.

În ajunul primei mele zile de şcoală, T. Ray m-a găsit în hambar, înfigând un cui într-una dintre piersicile lui.

S-a apropiat de mine cu degetele mari în buzunare şi cu ochii mijiţi. I-am urmărit cu privirea umbra care se prelingea peste buruieni, fiind convinsă că urma să mă pedepsească din cauza piersicii distruse. Nici măcar nu ştiam de ce o înţepasem.

În loc să ţipe, mi-a spus:

— Lily, de mâine ai să mergi la şcoală și sunt nişte lucruri pe care trebuie să le ştii despre maică-ta.

Pentru o clipă, nu s-a mai auzit nimic în jur, de parcă vântul s-ar fi oprit, iar păsările ar fi încetat să mai cânte. Când s-a lăsat pe vine în faţa mea, m-am simţit de parcă aş fi fost prizonieră într-un loc întunecat, de unde nu puteam scăpa.

— E timpul să afli ce s-a întâmplat cu ea, și vreau s-o afli de la mine, nu de la altcineva.

Nu vorbisem niciodată despre asta, și am simţit un fior pe şira spinării. Din când în când, îmi reveneau în minte amintiri din acea zi. Fereastra blocată. Mirosul ei. Sunetul umerașelor care se loveau unul de celălalt. Valiza. Cearta lor, ţipetele. Pistolul de pe podea, greutatea lui în momentul în care îl ridicasem.

Ştiam că pe mama o ucisese explozia pe care o auzisem. Zgomotul îmi revenea, câteodată, în minte, făcându-mă să tresar. Câteodată, aveam impresia că nu auzisem nici un sunet în momentul în care ridicasem pistolul de jos, că explozia se petrecuse mai târziu, dar, alte dăţi, stând singură pe verandă, plictisindu-mă îngrozitor și dorindu-mi să se întâmple ceva, sau închisă în camera mea în vreo zi ploioasă, simţeam că eu o provocasem cumva, că explozia făcuse ferestrele să zăngăne chiar în momentul în care atinsesem pistolul.

Era un secret care ieşea, câteodată, la suprafaţă şi mă copleşea, iar atunci o luam la fugă, mai ales atunci când ploua, alergam în josul dealului până la locşorul meu secret din livadă. Acolo mă întindeam pe iarbă şi mă linişteam.

Acum, T. Ray luă în mână nişte ţărână, lăsând-o să i se scurgă printre degete.

— Atunci când a murit, făcea ordine în dulap, îmi spuse.

Nu izbuteam să-i descifrez tonul – ciudat, nefiresc, aproape blând.

„Ordine în dulap.“ Nu mă întrebasem niciodată ce făcea mama în acele momente, în ultimele minute din viaţa ei, ce căuta în garderobă, nici de ce se certaseră.

— Îmi aduc aminte, am spus.

Propria voce îmi părea slabă şi îndepărtată, de parcă venea din fundul unui muşuroi de furnici.

Sprâncenele i se ridicară a mirare şi îşi apropie faţa de a mea. Avea o privire neliniştită.

— Îmi aduc aminte, am repetat. Țipaţi amândoi.

Faţa i se înăspri dintr-odată.

— Chiar aşa?

Buzele începuseră să i se albească – era semnul de care învăţasem să mă tem. M-am dat înapoi un pas.

— Ce dracu’, aveai patru ani, ţipă el. Habar n-ai ce-ţi aminteşti şi ce nu!

În tăcerea care a urmat, mi-a trecut prin cap că ar fi fost mai bine să-l mint, să-i spun: „Aşa e, nu-mi aduc aminte, spune-mi tu ce s-a întâmplat atunci“, dar aveam atâta nevoie să vorbesc despre asta, atâta nevoie care mocnise în mine atât de mult timp.

Am coborât privirea, prefăcându-mă că-mi studiez pantofii, că mă uit la cuiul pe care îl scăpasem din mână atunci când îl văzusem apropiindu-se.

— Era un pistol acolo.

— Isuse! exclamă el.

Se uită la mine câteva momente, apoi merse până la grămada de coşuri de nuiele din fundul hambarului. Stătu acolo câteva minute, cu pumnii strânşi, după care veni înapoi.

— Ce mai era acolo? mă întrebă. Spune-mi tot ce-ţi aminteşti.

— Pistolul era pe podea.

— Şi tu l-ai ridicat. Cred că de asta îţi aminteşti.

Zgomotul exploziei începu să-mi răsune în cap. Am aruncat o privire către livadă, dorindu-mi să fug, să scap.

— Da, îmi aduc aminte că l-am luat de jos, am spus. Asta e tot. Se aplecă şi mă apucă de umeri, zgâlţâindu-mă uşor.

— Asta e tot? Nu-ţi mai aminteşti nimic? Eşti sigură? Gândeşte-te bine.

După câteva clipe de tăcere, T. Ray începu să se uite la mine bănuitor.

— Nu, domnule, asta e tot.

— Ascultă-mă bine, făcu el, strângându-mă de braţ. Ne certam; aşa cum ai spus tu. La început nu te-am văzut. Apoi ne-am întors amândoi, şi tu erai acolo, cu pistolul în mână. Îl ridicaseşi de pe jos. Atunci s-a descărcat.

Îmi dădu drumul şi-şi înfipse mâinile în buzunare. Îl auzeam cum îşi zăngăne cheile și monedele. Aş fi vrut să mă agăţ de piciorul lui, să mă ia în braţe și să mă strângă la piept, dar nu puteam să mă mişc și nici el nu putea. Avea ochii fixaţi în gol, undeva, deasupra capului meu.

— Poliţiştii au pus multe întrebări, dar a fost doar o întâmplare nefericită. N-a fost vina ta, zise el încet. Dar dacă te întreabă cineva, aşa să-i spui că s-a întâmplat.

Apoi plecă, luând-o către casă. După câţiva paşi, se întoarse către mine.

— Și nu mai înfige cuie în piersicile mele.

Abia pe la şase seara m-am întors acasă de la taraba cu piersici, fără să fi vândut nimic toată ziua, şi am găsit-o pe Rosaleen în sufragerie. De obicei pleca mai devreme, dar acum se războia cu antena televizorului, încercând să scape ecranul de purici. Preşedintele Johnson apărea şi dispărea, pierdut în viscolul de pe ecran. Nu o mai văzusem niciodată pe Rosaleen aşa de interesată de un program TV, încât să consume atâta energie pentru a-l vedea.

— Ce s-a întâmplat? am întrebat-o. Au dat cu bomba atomică?

Încă de când începuseră să ne înveţe la şcoală ce să facem în caz de atac atomic din partea ruşilor, căpătasem convingerea fermă că zilele ne erau numărate. Toată lumea îşi construia adăposturi în spatele curţii, umplea sticle cu apă de la robinet şi se pregătea pentru sfârşitul lumii. Treisprezece elevi de la mine din clasă construiseră adăposturi antiatomice ca proiecte pentru orele de ştiinţe, ceea ce înseamnă că nu eram singura căreia îi era frică. Ajunsesem să fim obsedaţi de Hruşciov și de rachetele lui.

— Nu, n-a fost nici o bombă, îmi răspunse ea. Vino-ncoa’ și vezi dacă poţi să repari televizoru’.

Avea mâinile atât de adânc îngropate în şolduri, încât abia dacă i se mai vedeau.

Am înfăşurat antenele în staniol. Imaginea a devenit îndeajuns de clară ca să-l putem vedea pe preşedintele Johnson aşezându-se la biroul său. Camera era plină de oameni. Nu-mi plăcea de preşedinte din cauza felului în care îşi ţinea şoricarii de urechi. O admiram, în schimb, pe soţia lui, doamna Byrd, care arăta întotdeauna de parcă nu şi-ar fi dorit decât să-i crească aripi şi să-şi ia zborul.

Rosaleen trase un taburet în faţa televizorului şi se aşeză astfel încât imaginea îmi dispăru din faţa ochilor. Se aplecă spre ecran, strângând în mâini un colţ al rochiei.

— Ce se-ntâmplă? am întrebat-o, dar era atât de prinsă de ce se întâmpla acolo, încât nu mi-a răspuns.

Pe ecran, preşedintele încerca să-şi pună semnătura pe o foaie de hârtie, dar nu-i ieşea deloc – a trebuit să schimbe vreo zece stilouri.

— Rosaleen…

— Şşşşşşş, făcu ea, ridicând o mână.

Dacă voiam să aflu ceva, trebuia să mă bazez pe crainicul de la televizor.

— Astăzi, 2 iulie 1964, zise el, preşedintele Statelor Unite a semnat Legea Drepturilor Civile, în Camera de Est a Casei Albe…

M-am uitat la Rosaleen, care clătina din cap, murmurând „Doamne ’mnezeule, ţine-mă“ și părând la fel de neîncrezătoare şi de fericită, de-ai fi zis că tocmai răspunsese corect la întrebarea de 64.000 de dolari.

Nu ştiam dacă să fiu fericită sau să mă îngrijorez. La biserică, toată lumea vorbea despre negri, dându-și cu părerea dacă ar fi urmat să primească drepturi civile sau nu. Cine câştigă – echipa albă sau cea neagră? De parcă ar fi fost vreun concurs, ceva. Când predicatorul ăla din Alabama, reverendul Martin Luther King, fusese arestat pentru că încercase să mănânce într-un restaurant, bărbaţii, la ieşirea din biserică, vorbeau ca şi cum echipa albilor ar fi câştigat întrecerea la ştafetă. Eram sigură că n-ar fi acceptat legea asta stând cu braţele în sân nici într-un milion de ani.

— Aleluia, Isuse, intona Rosaleen, pe taburetul ei.

Nu ştia pe ce lume se află.

Rosaleen lăsase cina pe cuptor – faimosul ei pui înăbuşit. În vreme ce-i umpleam farfuria lui T. Ray, căutam cea mai bună cale de a aduce în discuţie delicata problemă a zilei mele de naştere – lucru de care lui T. Ray nu-i păsase niciodată, însă în fiecare an, de parcă era un drog, speram că lucrurile aveau să se schimbe.

Ziua mea de naştere cade chiar de ziua naţională, ceea ce o face să treacă încă şi mai neobservată. Când eram mică, eram convinsă că oamenii mă sărbătoreau pe mine, cu surle, trâmbiţe și artificii – uraaaa, s-a născut Lily! După care realitatea şi-a intrat în drepturi, ca întotdeauna.

Voiam să-i spun lui T. Ray că orice fată îşi doreşte o brăţară cu medalion de argint și că, de fapt, cu un an în urmă, fusesem singura fată de la liceul din Sylvan care nu avea aşa ceva şi că prânzul nu era decât un pretext să poţi sta la coadă la cantină zdrăngănindu-ţi brăţara în aşa fel încât să audă toată lumea.

Mmm… sâmbăta asta e ziua mea, am spus, punându-i farfuria în faţă.

M-am uitat lung la el, în vreme ce rupea carnea de pe os cu furculiţa.

— Mă gândeam că mi-ar plăcea o brăţară cu un medalion de argint, de care au la magazin.

Casa începu să scârţâie din toate încheieturile, aşa cum avea obiceiul. Afară, Snout începu să latre şi apoi în sufragerie se lăsă o linişte atât de apăsătoare, încât aş fi jurat că aud mâncarea zdrobindu-se între dinţii lui T. Rays.

Termină de mâncat pieptul de pui și trecu la copan, aruncându-mi din când în când câte una din acele priviri severe care-i reuşeau de minune.

Am vrut să-l mai întreb o dată: „Deci cum rămâne cu brăţara?“, dar mi-am dat seama că îmi răspunsese deja, şi asta m-a făcut să simt un soi de părere de rău delicată şi fragilă, care n-avea nimic a face cu brăţara. Cred că-mi părea rău pentru sunetul pe care-l făcea furculiţa lui lovindu-se de farfurie, şi pentru felul în care sunetul umplea spaţiul dintre noi, şi pentru felul în care eu încetasem să mai fiu în acea încăpere.

În noaptea aceea, am stat multă vreme întinsă în pat, ascultând albina fâşâind, pocnind și bâzâind în borcan, aşteptând să se facă îndeajuns de târziu încât să mă pot strecura în livadă, în locul unde îngropasem cutia de tinichea cu lucrurile mamei. Nu voiam decât să mă întind pe iarbă şi să o las pe mama să mă ţină în braţe.

Când luna se ridicase destul de mult pe cer, am coborât din pat, mi-am pus pantalonii scurţi şi bluza fără mâneci și am trecut în linişte pe lângă camera lui T. Ray, mişcându-mi braţele şi picioarele de parcă aş fi patinat pe o pojghiţă subţire de gheaţă. Nu i-am văzut cizmele pe care şi le parcase chiar în mijlocul holului. Când am căzut, bufnitura a fost atât de puternică, încât sforăitul lui T. Ray şi-a schimbat ritmul. Mai întâi a încetat pur și simplu, dar apoi a luat-o de la capăt cu trei grohăituri ca de purcel.

M-am strecurat pe scări, prin bucătărie. Când aerul nopţii m-a izbit în faţă, aproape că am izbucnit în râs. Luna părea un cerc perfect şi era atât de luminoasă, încât toate lucrurile aveau o strălucire ciudată. Greierii începuseră să cânte, iar eu am luat-o la fugă desculţă prin iarbă.

Ca să ajung la locul meu secret, trebuia să o apuc pe lângă ce-l de-al optulea şir de copaci din stânga garajului şi să număr copacii până ajungeam la al treizeci și doilea. Cutia de tinichea era îngropată în pământul moale de la rădăcina copacului, nu foarte adânc, astfel încât să o pot dezgropa cu mâinile goale.

Când am curăţat-o de pământ și am deschis-o, primul lucru care mi-a sărit în ochi a fost albul mănuşilor, apoi fotografia înfăşurată în hârtie cernută, aşa cum o lăsasem. Am golit cutia şi, întinzându-mă pe iarbă printre piersicile căzute, mi-am pus lucrurile pe piept.

Când m-am uitat prin pânza de păianjen a ramurilor, noaptea aproape că m-a strivit şi, pentru o clipă, am uitat când, unde și cine eram. Simţeam că întregul cer era pielea mea, iar luna era inima mea care bătea acolo, sus, în întuneric. Deodată fulgeră, dar nu cu lame zimţate, ci în limbi sinuoase de foc care străbătură cerul. Mi-am desfăcut nasturii bluzei și am lăsat-o deschisă, dorindu-mi ca noaptea să se întindă pe pielea mea, şi aşa am adormit, întinsă acolo, strângând în braţe lucrurile mamei, simţind cum roua mi se aşeza pe piept, cu cerul scânteind deasupra mea.

M-a trezit un târşâit de picioare printre copaci. „T. Ray!“ M-am ridicat, îngrozită, în capul oaselor, încheindu-mi nasturii. I-am auzit paşii, răsuflarea grea, întretăiată. Coborându-mi privirea, am văzut mănuşile mamei şi cele două fotografii. Am lăsat baltă nasturii şi le-am înşfăcat, încercând să găsesc un loc unde să le ascund. Lăsasem cutia de tinichea în groapă, prea departe ca să pot ajunge la ea.

— Liliiiiiiiiii! strigă el, şi atunci i-am văzut umbra apropiindu-se de mine printre copaci.

Mi-am îndesat mănuşile și fotografiile în pantaloni şi am început din nou să-mi închei nasturii, cu degetele tremurânde.

Înainte să termin, se făcu lumină în jurul meu, apoi l-am văzut, fără cămaşă, cu o lanternă în mână. Raza alerga încoace şi-ncolo și m-a orbit atunci când mi-a trecut prin dreptul ochilor.

— Cu cine erai? zbieră el, îndreptând lanterna către bluza mea încheiată doar pe jumătate.

— C-cu nimeni, am spus, strângându-mi genunchii în mâini, îngheţând în momentul în care am realizat la ce se gândea.

Nici măcar nu mă puteam uita mai mult de o clipă la faţa lui, atât de mare şi de strălucitoare era, ca faţa lui Dumnezeu.

Lumină cu lanterna întunericul din jur.

— Cine-i acolo? strigă.

— Crede-mă, T. Ray, nu e nimeni.

— Scoală-te de-acolo, strigă el la mine.

Am mers în spatele lui până acasă. Picioarele lui loveau pământul atât de tare, încât îmi era milă de iarbă. Nu scoase nici o vorbă până ce ajunserăm în bucătărie şi luă cojile de nucă din cămară.

— Aş înţelege dac-ai fi băiat, Lily, de la băieţi n-ai ce să ceri; dar de la tine aştept să te porţi cu cap, nu ca o târfă.

Turnă o grămadă de coji de nucă pe podeaua de lemn.

— Treci aici, în genunchi!

Mă obliga să stau în genunchi pe coji de nucă încă de când aveam şase ani, dar nu reuşisem să mă obişnuiesc cu senzaţia aceea de sticlă pisată pe care o simţeam sub piele. M-am apropiat de el cu paşi mici, aşa cum merg fetele în Japonia, şi m-am lăsat în genunchi pe podea, hotărâtă să nu plâng, dar deja cu lacrimi în ochi.

T. Ray se aşeză pe un scaun şi începu să-şi cureţe unghiile cu briceagul. Îmi mutam greutatea de pe un genunchi pe altul, sperând să nu mai simt atât de tare durerea, cel puţin pentru câteva clipe, dar pielea începuse să-mi ardă. Mi-am muşcat buza şi atunci am simţit icoana Fecioarei Maria în spatele elasticului pantalonilor. Am simţit hârtia ceruită în care era înfăşurată fotografia mamei, i-am simţit mănuşile lipite de pielea mea şi dintr-odată am avut senzaţia că mama era acolo, cu mine, ţinându-mă în braţe, apărându-mă de răutatea lui aşa cum m-ar fi apărat o pelerină de ploaie.

În dimineaţa următoare, m-am trezit târziu. În clipa în care am atins podeaua cu picioarele, am aruncat o privire sub saltea, acolo unde ascunsesem lucrurile mamei, aşteptând momentul în care aş fi putut să le îngrop din nou în livadă.

Erau acolo și, liniştită, m-am îndreptat către bucătărie, unde am găsit-o pe Rosaleen măturând cojile de nucă.

Am uns cu unt o felie de pâine.

Rosaleen începu să-şi agite mătura, stârnind un adevărat curent de aer.

— Ce-ai făcut azi-noapte?

— Am fost în livadă. T. Ray crede că am fost cu un băiat.

— Și chiar ai fost?

Mi-am dat ochii peste cap.

— Nu.

— Cât te-a ţinut pe coji de nucă?

Am ridicat din umeri.

— Vreo oră.

Se uită la genunchii mei şi se opri din măturat. Erau umflaţi și plini de pete mici și roşii, care urmau, ştiam bine, să devină o pată mare, vânătă.

— Uită-te la tine, copile. Uită-te ce ţi-a făcut, zise ea.

Genunchii îmi fuseseră chinuiţi în felul ăsta de atâtea ori, încât nu mi se mai părea ceva ieşit din comun. Era un lucru pe care trebuia să-l suporţi din când în când, la fel ca guturaiul. Dar acum, privirea pe care mi-o aruncă Rosaleen îmi dărâmă toate zidurile. „Uite ce ţi-a făcut“.

Chiar asta făceam – mă uitam lung la genunchii mei –, când T. Ray intră pe uşa din spate.

— Ca să vezi, cine s-a hotărât în sfârşit să se trezească.

Îmi smulse pâinea din mână şi o aruncă în strachina lui Snout.

— Ar fi prea mult dacă ţi-aş cere să te duci la tarabă și să te apuci de muncă? Nu eşti Regină pentru o Zi, să ştii.

S-ar putea să pară ciudat, dar cred că, până atunci, T. Ray mă iubea, în felul lui. N-am să uit niciodată cum mi-a zâmbit, la biserică, atunci când începusem să cânt ţinând cartea de rugăciuni cu susul în jos.

Acum m-am uitat cu atenţie la faţa lui. Era dispreţuitor și furios.

— Câtă vreme trăieşti sub acoperişul meu, ai să faci ce-ţi spun, urlă el.

„Atunci am să-mi caut alt acoperiş“, mi-am zis.

— Ai înţeles? mă întrebă el.

— Da, domnule, am înţeles, i-am răspuns.

Şi chiar înţelesesem. Înţelesesem că aveam nevoie de un alt cămin.

În acea după-amiază am mai prins două albine. Întinsă pe burtă pe pat, mă uitam cum zboară în cerc prin borcan, ca nişte planete prin spaţiu.

Capul lui Rosaleen se ivi în uşă.

— Îţi mai trebe ceva?

— Nu, nimic.

— Atunci vezi că plec. Spune-i lu’ taică-tu că mâine mă duc în oraş, nu vin încoa’.

— Te duci în oraş? Ia-mă şi pe mine, am rugat-o.

— De ce să te iau?

— Te rog, Rosaleen.

— O să tre’iască să mergi pe jos toată ziulica.

— Nu-mi pasă.

— N-o să fie nimica deschis, decât băcănia și tarabele dă pocnitori.

— Nu-mi pasă. Vreau doar să ies din casă de ziua mea.

Rosaleen se uită lung la mine, apoi îşi mută greutatea de pe un picior pe altul.

— Bine, da’ cere-i voie lu’ taică-tu. O să viu să te iau dis-de-dimineaţă.

Şi dispăru.

— De ce te duci în oraş? am strigat după ea.

Rămase o clipă nemişcată, cu spatele la mine. Când se întoarse, nu mai era Rosaleen cea pe care o cunoşteam eu. Expresia i se schimbase, se îmblânzise. Mâna îi dispăru în buzunar, unde degetele începură să se agite în căutarea unui obiect anume. Scoase o foaie de hârtie împăturită şi veni să se aşeze lângă mine, pe pat. Mi-am frecat genunchii în vreme ce despăturea hârtia, întinzându-şi-o în poala rochiei.

Numele ei, Rosaleen Daise, era scris de cel puţin douăzeci şi cinci de ori pe foaie, cu litere de mână desenate cu grijă, arătând ca prima temă pentru acasă a unui şcolar.

— Asta e ciorna mea, îmi spuse. Pe 4 iulie o să fie adunarea alegătorilor la biserica negrilor. Mă duc să mă trec pe listă.

Mă cuprinse o senzaţie de nelinişte. Cu o seară în urmă, anunţaseră la televizor că un negru din Mississippi fusese omorât pentru că încercase să se treacă pe lista alegătorilor și îl auzisem chiar eu pe domnul Bussey, unul dintre diaconii de la biserică, spunându-i lui T. Ray: „N-ai grijă, o să-i pună să-şi scrie numele cu litere de mână, şi dacă uită să pună vreun punct pe i sau vreo buclă la y, n-au să vadă în veci cartea de alegător“.

M-am uitat cu atenţie la buclele R-ului din Rosaleen.

— T. Ray ştie ce vrei să faci?

— T. Ray? făcu ea. T. Ray nu ştie nimica.

Apăru pe la asfinţitul soarelui, plin de sudoare. L-am întâmpinat în uşa bucătăriei, cu braţele încrucişate.

— Mă gândeam să merg mâine în oraş cu Rosaleen. Trebuie să cumpăr nişte chestii femeieşti.

Dădu din cap, fără să spună nimic. T. Ray nu ura nimic mai mult pe lume decât pubertatea fetelor.

În acea seară, m-am uitat din nou la albine. Aşezasem borcanul pe toaletă. Bietele insecte se târau pe fundul borcanului, abia mişcându-se; era limpede că tânjeau după zbor. Mi-am amintit de felul în care se strecuraseră prin crăpăturile din pereţii camerei mele şi începuseră să zboare doar de dragul zborului. Mi-am amintit de felul cum mama desena cărărui de firimituri pe podea pentru gândaci, în loc să-i strivească. Mă îndoiam că ar fi fost de acord ca eu să ţin albine închise într-un borcan. Am scos capacul şi l-am pus alături.

— Puteţi să plecaţi, dacă vreţi, le-am spus.

Dar albinele au rămas acolo, ca nişte avioane care nu primiseră încă permisiunea de decolare. Păşeau încoace şi-ncolo pe picioruşele lor zimţate, de parcă lumea s-ar fi redus la borcanul în care fuseseră închise. Am ciocănit cu degetele în sticla borcanului, l-am zgâlţâit, l-am aşezat pe-o parte, dar afurisitele de albine refuzau să se mişte.

Mai erau încă acolo în dimineaţa următoare, când apăru Rosaleen. Adusese un tort simplu, cu paisprezece lumânări.

— Uite ce ţi-am adus. La mulţi ani! îmi spuse.

Ne-am aşezat şi am mâncat câte două felii fiecare, luând din când în când câte o înghiţitură de lapte. Rosaleen avea o semilună albă chiar deasupra buzei de sus, dar nu părea să se sinchisească de ea. Mai târziu aveam să-mi amintesc de asta, de felul cum plecase de-acasă, de parcă fusese însemnată de la început.

Sylvan era la câţiva kilometri. Am luat-o de-a lungul şoselei, cu Rosaleen care se mişca precum o broască ţestoasă ghiftuită, mestecându-şi tutunul, cu eterna căniţă agăţată de deget. Din copaci atârnau zdrenţe de ceaţă şi fiecare gură de aer era îmbibată cu mirosul de piersici.

— Ce faci, şchiopătezi? mă întrebă Rosaleen.

Genunchii mă dureau atât de tare, încât mă luptam chiar şi să ţin pasul cu ea.

— Puţin.

— Păi atunci, nu vrei să şedem niţel pe marginea drumului? mă îmbie ea.

— Nu-i nevoie, i-am răspuns. Pot să merg.

O maşină trecu pe lângă noi, lăsând în urmă aer fierbinte şi vârtejuri de praf. Rosaleen era năclăită de sudoare. Îşi ştergea faţa la fiecare pas şi respira greu.

Tocmai treceam pe lângă biserica baptistă Ebenezer, unde mergeam eu și T. Ray. Un drumeag străjuit de copaci lega şoseaua de intrarea în biserică; cărămizile roşii păreau răcoroase şi îmbietoare.

— Pe-aici, i-am spus, luând-o într-acolo.

— Da’ un’ te duci?

— Hai să ne odihnim puţin în biserică.

Înăuntru era linişte și răcoare, iar lumina zilei trecea nu prin vitralii, ci prin nişte ferestre de sticlă mată prin care abia dacă puteai vedea ceva.

Am mers până în faţă şi m-am aşezat în rândul al doilea făcându-i loc şi lui Rosaleen. Scoase un evantai de hârtie din gentuţa în care îşi ţinea cartea de rugăciuni şi studie îndelung desenul de pe el – o biserică albă, cu o doamnă albă şi zâmbitoare care tocmai ieşea pe uşă.

Rosaleen începu să-şi facă vânt, în vreme ce eu ascultam vâjâitul evantaiului ei. Nu mergea niciodată la biserică, dar, în cele câteva dăţi în care T. Ray mă lăsase să merg la căsuţa ei din pădure, văzusem un raft cu lumânări, pietre de râu, o pană roşiatică, o rădăcină cu o formă ciudată şi, chiar în mijlocul raftului, sprijinită de perete și fără ramă, fotografia unei femei.

Prima dată când am văzut-o, am întrebat-o pe Rosaleen:

— Tu eşti?

Jur că arăta exact ca ea, cu părul lânos strâns în codiţe, cu pielea neagră-albăstruie, cu ochii apropiaţi şi cea mai mare parte a corpului adunată în jumătatea inferioară, ceea ce o făcea să semene cu o vânătă.

— Nu, asta e mama, mi-a răspuns ea.

Colțurile de jos ale fotografiei erau tocite și se vedeau urmele degetelor lui Rosaleen. Raftul arăta ca un altar al unei religii pe care şi-o inventase chiar ea, un amestec de religie naturală și cult al strămoşilor. Încetase să mai meargă la Casa de Rugăciune a Sfintei Biserici a Evangheliei Adevărate, unde slujbele ţineau de la zece dimineaţa până la trei după-amiaza şi unde, spunea ea, era religie îndeajuns încât să bage-n pământ un om în toată firea.

T. Ray zicea că religia lui Rosaleen e o aiureală și că trebuia să mă ţin departe de ea. Dar m-am simţit mai apropiată de ea atunci când am aflat că iubea apa, şi pietrele, şi penele de ciocănitoare şi că de la mama ei nu-i rămăsese decât o fotografie.

Una din uşile bisericii se deschise și intră fratele Gerald, predicatorul.

— Ei, Lily, da’ ce faci aici?

Abia atunci o văzu pe Rosaleen şi începu să-şi scarpine chelia cu atâta energie, încât am fost convinsă că avea de gând să ajungă la os.

— Ne ducem în oraş şi ne-am oprit să ne răcorim puţin.

Buzele i se arcuiră într-un „oh“, dar nu scoase nici un sunet; era prea ocupat holbându-se la Rosaleen, care îşi alesese momentul cel mai potrivit ca să scuipe în cană.

E ciudat cum se uită regulile. N-ar fi trebuit ca Rosaleen să intre aici. De fiecare dată când umbla vorba că un grup de negri se îndrepta către biserica noastră, cu gând să se roage alături de noi, diaconii îi aşteptau pe treptele de la intrare, cu braţele încrucişate, și nu-i lăsau să intre. Îi iubim întru Domnul, spunea fratele Gerald, dar fiecare îşi are locul lui.

— Astăzi e ziua mea, am spus, încercând să-i distrag atenţia.

— A, da? Păi atunci la mulţi ani, Lily. Câţi ani împlineşti?

— Paisprezece.

— Întreabă-l dacă nu-ţi dă vreo doo evantaie de ziua ta, făcu Rosaleen.

Fratele Gerald scoase un scheunat care aducea de departe a râs.

— Eh, dac-am da evantaie tuturor, am rămâne fără, nu?

— Glumea, am spus și m-am ridicat.

Fratele Gerald zâmbi satisfăcut şi mă conduse până la uşă, cu Rosaleen târşâindu-şi picioarele în urma noastră.

Afară, cerul se acoperise de nori albi, dar lumina era la fel de puternică și pentru câteva clipe am rămas pe loc, ameţită. Când am ajuns din nou pe şosea, Rosaleen scoase din sân două evantaie şi, imitându-mi figura perplexă, făcu:

— Oo, frate Gerald, glumea numa’.

Am intrat în Sylvan prin cartierul cel mai sărăcăcios. Case vechi, din lemn mâncat de cari. Ventilatoare înţepenite în ferestre. Curţi murdare. Femei cu bigudiuri roz. Câini care bântuiau de capul lor.

După câteva cvartale, ne-am apropiat de benzinăria Esso, de pe Park Street colţ cu West Market, loc unde bărbaţii care n-aveau ce face se strângeau să taie frunză la câini.

Am observat că nici o maşină nu era acolo ca să-şi facă plinul. Trei bărbaţi stăteau pe scaune de plastic, ţinând o bucată de placaj pe genunchi, între ei. Jucau cărţi.

— Carte, zise unul din ei.

Cel care împărţea cărţile și care purta o şapcă Seed & Feed trânti o carte în faţa lui, pe placaj. Apoi îşi ridică privirea şi începu să se holbeze la noi, în vreme ce Rosaleen îşi făcea vânt de mama focului, abia mişcându-se.

— Hă-hă, ia te uită ce-avem aci. Un’ te duci, cioară?

În depărtare, se auzeau artificii pocnind și şuierând.

— Nu te opri, am şoptit. Nu-i da atenţie.

Dar Rosaleen, care avea mai puţină minte decât aş fi crezut, îi răspunse pe tonul pe care l-ai folosi cu un copil de grădiniţă ceva mai greu de cap, în cazul în care ar trebui să-i explici ceva foarte dificil:

— Mă duc să mă trec pă listă ca să po’ să votez, uite-acolo mă duc.

— Hai mai repede, am spus, dar ea continuă să se mişte la fel de încet.

Un altul, care avea părul pieptănat pe spate, lăsă cărţile din mână.

— Aţi auzit-o? Ca să vezi cine era cetăţeanu’ model.

Am auzit nişte fluierături, departe, în spatele nostru. O luasem deja la picior, dar cei trei îşi lăsaseră baltă masa improvizată și se apropiaseră de colţul străzii, aşteptându-ne, ca și când ar fi asistat la o paradă, iar noi am fi fost reginele serbării.

— Ai mai văzut vreuna aşa de neagră? întrebă cel care făcuse cărţile.

Iar celălalt, cel cu părul dat pe spate, răspunse:

— Nţ! Şi n-am mai văzut nici una așa de grasă.

Fireşte că al treilea individ se simţi obligat să spună şi el ceva, aşa încât, privind-o pe Rosaleen, care mergea înainte fără să se sinchisească de nimic, o întrebă:

— De unde ai evantaiu’ ăla, cioară?

— L-am furat din biserică, îi răspunse ea.

De parcă i-ar fi spus că-l cumpărase din piaţă.

Odată, coborâsem pe râul Chatanooga cu pluta, într-o excursie organizată de biserică, și avusesem aceeaşi senzaţie ca aceea pe care o aveam acum – mă simţeam dusă de curent, fără vreo putere, fără să pot schimba ceva.

Îndreptându-se către cei trei, Rosaleen ridică recipientul pe care-l ţinea în mâna dreaptă şi care era plin cu salivă neagră şi-l goli, calm, pe pantofii lor, descriind cercuri în aer și mişcându-şi mâna de parcă şi-ar fi scris numele – Rosaleen Daise – aşa cum învăţase.

Pentru câteva secunde nu făcură decât să se holbeze la pantofii lor pătaţi. Clipiră, încercând să înţeleagă ce se petrecuse. Când îşi ridicară, în sfârşit, privirea, expresia li se schimbă de la surprindere la iritare, apoi la furie. Se aruncară asupra ei şi apoi totul începu să se învârtească. Rosaleen se răsucea ca o sfârlează, cu tot cu cei doi care o apucaseră de braţe, învârtindu-i de parcă n-ar fi fost decât nişte cărticele de buzunar, iar ei urlau la ea să îşi ceară scuze şi să le cureţe pantofii.

— Curăţă-i! era tot ce puteam auzi.

Apoi am auzit ţipetele păsărilor, ascuţite ca nişte ace, venind din copaci, aducând cu ele miros de pini. De atunci, acel miros mi-a rămas întipărit în minte şi, de fiecare dată când l-am simţit, m-am trezit cuprinsă de nelinişte.

— Cheamă poliţia, strigă cel care făcuse cărţile către un altul, aflat în casă.

În acel moment, Rosaleen se afla deja la pământ, ca un fluture într-un insectar, cu degetele chircindu-i-se, strângând nişte fire de iarbă. Îi curgea sânge dintr-o tăietură de sub ochi. O picătură i se scurgea pe bărbie, ca o lacrimă.

Când a ajuns poliţistul, ne-a spus că trebuie să urcăm în maşină.

— Eşti arestată, îi spuse lui Rosaleen. Agresiune, furt şi tulburarea liniştii publice.

Apoi se întoarse către mine.

— Când ajungem la secţie, o să-l sun pe taică-tu şi-o să-l las pe el să se descurce cu tine.

Rosaleen urcă în maşină și se aşeză greoi pe bancheta din spate. Am făcut la fel.

Portiera se închise. Foarte încet, abia scoţând un sunet. Era ciudat să constaţi cum un sunet atât de slab poate să cadă ca un tunet peste întreaga lume.